ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2022 року	Львів	Справа № 300/6721/21 пров. № А/857/7408/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                              Гудима Л.Я., Ільчишин Н.В.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2022 року (суддя – Панікар І.В., час ухвалення – не зазначений, місце ухвалення – м.Івано-Франківськ, дата складання повного тексту – не зазначена), 
в адміністративній справі №300/6721/21 за позовом ОСОБА_1 до Олешанського сільського голови Двояка Богдана Володимировича, Олешанської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, 
про визнання протиправними, скасування розпорядження та рішень, 

                                                            встановив:  

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідачів Олешанського сільського голови Двояка Б.В., Олешанської сільської ради, в якому просила: 1) визнати протиправним та скасувати розпорядження Олешанського сільського голови від 30 квітня 2021 р. №63/к «Про оголошення конкурсу на заміщення вакантної посади директора Будзинської гімназії Олешанської сільської ради»; 2) визнати протиправним та скасувати рішення шостої сесії VIII демократичного скликання Олешанської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області від 01 червня 2021 року №08-06/2021 «Про створення конкурсної комісії на заміщення вакантних посад керівників навчальних загальноосвітніх закладів та затвердження її складу»; 3) визнати протиправним та скасувати рішення конкурсної комісії на заміщення вакантної посади директора Будзинської гімназії Олешанської сільської ради, яким переможцем конкурсу визнано ОСОБА_2 , оформлене протоколом конкурсної комісії по проведенню конкурсного відбору директора Будзинської гімназії від 01.07.2021р. №2; 4) стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. 
Ухвалою судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.11.2021 року відкрито провадження у даній справі. 
Відповідачами подано до суду першої інстанції відзив на позов, у якому зазначено, що в позовній заяві позивач чітко не визначив, які суб`єктивні права та охоронювані законом інтереси порушені оскаржуваними рішеннями сільської ради, в чому безпосередньо полягає таке порушення та в чому воно виражається, які конкретні негативні наслідки настали безпосередньо для позивача внаслідок прийняття оскаржуваних рішень та якими доказами у справі це підтверджується. Просили відмовити у задоволенні позову повністю. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.04.2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодилась позивач та оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду є незаконним, так як суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та виніс його з порушенням норм матеріального та процесуального закону, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що працювала на посаді директора Будзинської гімназії Олешанської сільської ради з 01.09.1998. Згідно вимог чинного законодавства 30.06.2020           між позивачем та Олешанською сільською радою ОТГ Тлумацького району в особі голови ОСОБА_3 було укладено контракт, який набрав чинності та діяв з 01.07.2020 по 30.06.2021. На сайті Олешанської сільської ради 30.04.2021 з`явилося оголошення про конкурс на заміщення вакантної посади керівника Будзинської гімназії та склад конкурсної комісії. Однак при ознайомленні з розпорядженням №63/к від 30.04.2021 позивач побачила, що конкурсна комісія створена з порушенням вимог Закону України «Про повну загальну середню освіту». Стверджує апелянт, що Олешанський сільський голова ОСОБА_3 та Олешанська сільська рада при прийнятті оскаржуваних позивачем розпорядження та рішень діяли неправомірно. Конкурс на заміщення вакантної посади директора Будзинської гімназії був оголошений не уповноваженою особою, з очевидними грубими порушеннями вимог чинного законодавства, конкурсні процедури не були дотримані. Вважає апелянт, що внаслідок неправомірних рішень та дій Олешанського сільського голови та Олешанської сільської ради як суб`єктів владних повноважень було безумовно порушено права та законні інтереси позивача, так як позивач була позбавлена можливості взяти участь у легітимному конкурсі на заміщення вакантної посади директора Будзинської гімназії Олешанської сільської ради. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції від 12.04.2022 року та постановите нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Відповідачами подано до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, враховуючи, що безпосередньо позивач не є потерпілим від оскаржуваних рішень, оскільки вони не спричинили негативного впливу саме на позивача і позивач не зазнала жодної реальної шкоди. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу у даній адміністративній справі необхідно задоволити частково, з врахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 , починаючи з 01.09.1998 працювала директором Будзинської гімназії Олешанської сільської ради, 30.06.2021 - звільнена із займаної посади (а.с. 9-10). 
Розпорядженням №63/к від 30.04.2021 Олешанського сільського голови ОСОБА_3 оголошено конкурс на заміщення вакантної просади директора Будзинської гімназії Олешанської сільської ради (а.с. 16-17). 
Рішенням шостої сесії VIII демократичного скликання Олешанської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області за №08-06/2021 від 01.06.2021 утворено конкурсну комісію на заміщення вакантних посад керівників навчальних загальноосвітніх закладів та затвердження її складу (а.с. 19-20). 
За результатами конкурсного відбору рішенням конкурсної комісії, що оформлене протоколом №2 засідання конкурсної комісії щодо проведення конкурсу (ІІ-етап) на заміщення вакантної посади директора Будзинської гімназії Олешанської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області від 01.07.2021, переможцем конкурсу визнано ОСОБА_2 (а.с. 21-22). 
Позивач, не погоджуючись із правомірністю призначення та проведення конкурсу, звернулася до адміністративного суду із даним позовом. 

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання щодо можливості розгляду цієї справи за позовом ОСОБА_1 в порядку адміністративного судочинства, враховує наступне. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом». 
Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. 
Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. 
У підпункті 4.2 пункту 4 Рішення від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) Конституційний Суд України зазначив, що КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. 
У вказаній справі Конституційний Суд України вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. 
Колегія суддів апеляційного суду враховує, що відповідно до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Статтею 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи. Позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду. Відповідач - це суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача. 
Статтею 5 КАС України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. 
Згідно ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. 
Із змісту наведених вище правових норм видно, що при розгляді адміністративної справи обов`язковою повинна бути наявність публічно-правового спору між конкретним позивачем та конкретним відповідачем, з метою судового захисту прав, свобод чи інтересів такого позивача від порушень з боку такого відповідача як суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій. 
Суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю суб`єктів владних повноважень у сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону. Однією з визначальних особливостей КАС є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - суб`єкт владних повноважень. 
При цьому, юрисдикція адміністративних судів поширюється не на всі публічно-правові спори, а лише на ті спори, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і для яких законом не встановлений інший порядок судового вирішення. 
При визначенні юрисдикції справи, необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб`єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин. 
Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. 
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір. 
До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції, які полягають в наступному: 
«До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. 
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. 
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. 
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. 
Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єкта владних повноважень. 
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.». 
Зважаючи на те, що Велика Палата Верховного Суду як суд, уповноважений вирішувати юрисдикційні спори, сформувала відповідний підхід для розмежування юрисдикції, колегія суддів не вбачає підстав не застосовувати його. 
Апеляційний суд враховує, що у розглядуваній справі важливим питанням є встановлення ознак (критеріїв) адміністративного спору: 1) спір виник з публічно-правових відносин; 2) сторонами спору є суб`єкти публічно-правових відносин, серед яких особливим правовим статусом наділені органи публічної адміністрації; 3) сфера виникнення спору зумовлена реалізацією публічного інтересу; 4) предметом спору є рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів публічно-правових відносин, які порушують або можуть порушити права, свободи та інтереси інших суб`єктів. 
Відповідно до частини другої статті 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів, відповідно до суспільних потреб. 
Частина друга статті 24 Конституції України, а також стаття 2 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) проголошують, що всі громадяни рівні у трудових правах незалежно від походження, кольору шкіри, соціального чи майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин. 
Згідно із статтею 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема - вільний вибір виду діяльності. 
Закріпивши гарантії права на працю, законодавство України про працю встановлює порядок прийому на роботу, порядок переведення, вичерпний перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи власника (або уповноваженого ним органу) тощо. 
Згідно із частинами третьою, шостою статті 22 Закону України «Про освіту» від 05.09.2017 №2145-VIII (далі – Закон №2145-VIII), заклад освіти залежно від засновника може діяти як державний, комунальний, приватний чи корпоративний. Статус, організаційно-правова форма, тип закладу освіти визначаються засновником і зазначаються в установчих документах закладу освіти. 
Відповідно до ч.2 ст.24 Закону №2145-VIII, управління закладом освіти в межах повноважень, визначених законами та установчими документами цього закладу, здійснюють: засновник (засновники); керівник закладу освіти; колегіальний орган управління закладу освіти; колегіальний орган громадського самоврядування; інші органи, передбачені спеціальними законами та/або установчими документами закладу освіти. 
Як визначено абзацом третім ч.2 ст.25 Закону №2145-VIII, засновник закладу освіти або уповноважений ним орган (особа) укладає строковий трудовий договір (контракт) з керівником закладу освіти, обраним (призначеним) у порядку, встановленому законодавством та установчими документами закладу освіти. 
Частиною другою статті 26 Закону №2145-VIII встановлено, що керівник закладу освіти призначається засновником у порядку, визначеному законами та установчими документами, з числа претендентів, які вільно володіють державною мовою і мають вищу освіту. Додаткові кваліфікаційні вимоги до керівника та порядок його обрання (призначення) визначаються спеціальними законами та установчими документами закладу освіти. 
Главою 2 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 №280/97-ВР визначено повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, зокрема, управління закладами освіти (ч.1 п.«а» пп.1 ст.32 цього Закону). 
Відповідно до ч.1 ст.38 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16.01.2020 №463-IX (далі – Закон №463-IX), керівником закладу загальної середньої освіти може бути особа, яка є громадянином України, вільно володіє державною мовою, має вищу освіту ступеня не нижче магістра, стаж педагогічної та/або науково-педагогічної роботи не менше трьох років (крім керівників приватних, корпоративних закладів освіти), організаторські здібності, стан фізичного і психічного здоров`я, що не перешкоджає виконанню професійних обов`язків, пройшла конкурсний відбір та визнана переможцем конкурсу відповідно до цього Закону. 
Обрання, призначення на посаду та звільнення з посади керівника закладу загальної середньої освіти унормовано положеннями статті 39 Закон №463-IX. 
Керівник державного, комунального закладу загальної середньої освіти обирається на посаду за результатами конкурсу, що проводиться відповідно до вимог цього Закону та положення про конкурс, затвердженого засновником або уповноваженим ним органом (посадовою особою). Керівник приватного, корпоративного закладу загальної середньої освіти обирається та призначається на посаду засновником (засновниками) відповідно до установчих документів закладу освіти (ч.1 ст.39 Закону №463-IX). 
Рішення про проведення конкурсу приймається засновником державного чи комунального закладу загальної середньої освіти або уповноваженим ним органом (посадовою особою) (ч.2 ст.39 Закону №463-IX). 
Конкурсна комісія протягом двох робочих днів з дня завершення конкурсного відбору визначає переможця конкурсу та оприлюднює результати конкурсу на офіційному вебсайті засновника. За результатами конкурсних випробувань конкурсна комісія визначає переможця конкурсу або визнає конкурс таким, що не відбувся (ч.9 ст.39 Закону №463-IX). 
Протягом трьох робочих днів з дня оприлюднення рішення про переможця конкурсу посадова особа засновника (голова відповідної ради чи керівник державного органу) або керівник уповноваженого ним органу (структурного підрозділу з питань освіти) призначає переможця конкурсу на посаду та укладає з ним строковий трудовий договір (ч.11 ст.39 Закону №463-IX). 
Трудовий договір укладається на шість років на підставі рішення конкурсної комісії. Після закінчення строку, на який укладено строковий трудовий договір, трудові відносини припиняються та не можуть бути продовжені на невизначений строк (ч.12 ст.39 Закону №463-IX). 
Керівник закладу загальної середньої освіти звільняється з посади у зв`язку із закінченням строку трудового договору або достроково відповідно до вимог законодавства та умов укладеного трудового договору (ч.13 ст.39 Закону №463-IX). 
Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін. 
В рішенні Конституційного Суду України від 09.07.1998 №12-рп/98 зазначено, що контракт, як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності й професійні навички, його правову і соціальну захищеність. 
Колегія суддів також зазначає, що за визначенням пункту 17 ч.1 ст.4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. 
В розумінні статті 1 Закону України від 07.06.2001 №2493-III «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі - Закон №2493-III), служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом. 
Частиною першою статті 2 Закону №2493-III визначено, що посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, у розглядуваній справі апеляційний суд формує висновок про те, що посада директора комунальної установи (закладу) освіти не є посадою державного (місцевого) органу та його апарату, а робота на ній не належить до публічної служби. 
Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що завданням цивільного судочинства, відповідно до ст.2 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
За правилами частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 
За вказаного правового регулювання та встановлених у справі обставин, суд апеляційної  інстанції доходить висновку, що відносини, які склалися між відповідачами Олешанським сільським головою, Олешанською сільською радою та позивачем ОСОБА_1 , не пов`язані з питаннями прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення з неї, а стосуються питань прав позивача щодо роботи на посаді директора Будзинської гімназії, зокрема, щодо підстав та умов проведення конкурсу на заміщення вакантної посади директора Будзинської гімназії Олешанської сільської ради, за результатами проведення якого переможцем визнано ОСОБА_2 .. 
При цьому, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що робота на посаді директора Будзинської гімназії не є публічною службою. Видання відповідного акта органом місцевого самоврядування не змінює правової природи цих відносин. 
Також, оскарження особою рішення органу (посадової особи) місцевого самоврядування щодо призначення іншої особи на посаду, яка не належить до публічної служби, не змінює юридичний характер спірних правовідносин та, відповідно, юрисдикцію цієї справи. 
Отож, спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів місцевого самоврядування, а є трудовим спором і має вирішуватися в порядку цивільного судочинства. 
Наведені вище висновки колегії суддів апеляційного суду узгоджуються із практикою Верховного Суду у подібних правовідносинах, що наведені у постанові від 10.03.2021 року в справі №815/244/17. 
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що заявлений позивачем спір про визнання протиправними та скасування розпорядження Олешанського сільського голови від 30 квітня 2021 р. №63/к «Про оголошення конкурсу на заміщення вакантної посади директора Будзинської гімназії Олешанської сільської ради», рішення Олешанської сільської ради від 01 червня 2021 року №08-06/2021 «Про створення конкурсної комісії на заміщення вакантних посад керівників навчальних загальноосвітніх закладів та затвердження її складу», рішення конкурсної комісії на заміщення вакантної посади директора Будзинської гімназії Олешанської сільської ради, яким переможцем конкурсу визнано ОСОБА_2 , оформлене протоколом конкурсної комісії по проведенню конкурсного відбору директора Будзинської гімназії від 01.07.2021р. №2, не може здійснюватись у порядку адміністративного судочинства, а підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Також, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Європейський суд з прав людини в п.24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п.1 ст.6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. 
Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що оскаржене рішення суду першої інстанції від 12.04.2022 року необхідно скасувати і провадження у справі за відповідним позовом ОСОБА_1 - закрити, на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України (справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства). 
При цьому, колегія суддів зазначає, що закриття провадження в адміністративній справі не являється обмеженням права на доступ до суду, оскільки судом роз`яснено позивачу, що дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Одночасно, відповідно до статей 239, 319 КАС України, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки провадження в даній адміністративній справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України (справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства), тому позивачу роз`яснюється, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції цивільного суду, і такий розгляд справи повинен здійснюватись в порядку цивільного судочинства. 
Також позивачу роз`яснюється про наявність у неї права протягом 10 днів з дня отримання нею копії цієї постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду про закриття провадження у справі звернутися до цього суду апеляційної інстанції із письмовою заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. 
У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у такій заяві позивачем має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору. 
Така заява позивача розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження, і за результатами розгляду постановляється ухвала про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд даної справи. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

                                                           постановив:  

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволити частково. 
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2022 року в адміністративній справі №300/6721/21 за позовом ОСОБА_1 до Олешанського сільського голови Двояка Богдана Володимировича, Олешанської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання протиправними, скасування розпорядження та рішень – скасувати. 
Провадження в адміністративній справі №300/6721/21 за позовом ОСОБА_1 до Олешанського сільського голови Двояка Богдана Володимировича, Олешанської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання протиправними, скасування розпорядження та рішень – закрити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	Н. В. Ільчишин