Постанова
іменем України 
26 липня2022 року
м. Київ
справа № 346/6108/14-к
провадження № 51-4231км19
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
а також в режимі відеоконференції: 
засуджених                                                 ОСОБА_6 ,ОСОБА_7 ,
захисників                                                   ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засуджених ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_12 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 березня 2021 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №  12014090230000133, за обвинуваченням
ОСОБА_11 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Черче Рогатинського району Івано-Франківської області, жителя 
АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 , згідно зі ст. 89 Кримінального кодексу України (далі – КК) раніше не судимого,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 12 березня 2021 року ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 засуджено за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК кожного до покарання у виді позбавлення волі на строк чотирнадцять років.
Строк відбуття покарання обвинуваченим визначено рахувати з часу їх фактичного затримання: ОСОБА_11 з 17 травня 2014 року, ОСОБА_7 
з 19 листопада 2014 року, ОСОБА_6 з 24 вересня 2016 року.
На підставі ст. 72 КК в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015  року зараховано обвинуваченим у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі: ОСОБА_11 з 17 травня 2014 року до 10 серпня 2019 року та з 14 серпня 2019  року до дня набрання вироком законної сили; ОСОБА_7 з 19 листопада 2014 року до 10 серпня 2019 року та з 14 серпня 2019 року до дня набрання вироком законної сили; ОСОБА_6 з 24 вересня 2016 року 
до 10 серпня 2019  року та з 14 серпня 2019 року до дня набрання вироком законної сили.
Цим же вироком ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_12 75 000 грн на відшкодування матеріальної шкоди та по 250 000 грн з кожного з обвинувачених на відшкодування моральної шкоди; на користь потерпілої ОСОБА_13 по 250 000 грн з кожного з обвинувачених на відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року вирок місцевого суду щодо  ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишено без змін.
Згідно з вироком  ОСОБА_11 , ОСОБА_7 і ОСОБА_6  визнані винуватими у вчиненні умисного вбивстваза попередньою змовою групою осіб за таких обставин, встановлених судом.
27 квітня 2014 року близько 23 години в с. Кулачківці Снятинського району Івано-Франківської області ОСОБА_11 на власному автомобілі «Опель Віваро», 
д.н.з. НОМЕР_1 , поїхав з ОСОБА_14 відпочивати у клуб, що в с. Гвіздець Коломийського районуІвано-Франківської області. Там вони зустрілись з ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , з якими всю ніч розпивали спиртні напої.
28 квітня 2014 року близько 6 години 15 хвилин ОСОБА_11 разом з ОСОБА_14 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вказаному автомобілі направилися в смт Заболотів Снятинського району Івано-Франківської області, де хотіли продовжити відпочинок. 
Цього ж дня о 7 годині 15 хвилин, проїжджаючи через с. Балинці Снятинського району Івано-Франківської області, на автобусній зупинці вони побачили ОСОБА_15 у форменому одязі працівника міліції, який направлявся на роботу та чекав на маршрутний автобус. На прохання ОСОБА_7 ОСОБА_11 зупинив автомобіль біля ОСОБА_15 , ОСОБА_7 запропонував останньому під`їхати, на що той погодився. У салоні автомобіля під час розмови між ОСОБА_7 та ОСОБА_15 виник конфлікт, до якого приєднався ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , останній, підтримуючи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , маючи бажання продовжити конфлікт, звернув з дороги – повернув у с. Трофанівку Снятинського районуІвано-Франківської області.
ОСОБА_14 , не бажаючи брати участі у сварці, попросив ОСОБА_11 зупинитися при виїзді з с. Трофанівка, після чого вийшов з автомобіля та пішов до своїх знайомих, а ОСОБА_11 продовжив рух та поїхав в поле між селами Кулачківці і Вишнівка, де зупинився на пагорбі. 
ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вийшли з автомобіля та продовжили сварку з ОСОБА_15 , що переросла в бійку, в ході якої вони почали завдавати удари по голові та тілу потерпілого. Останній, побоюючись за своє життя та здоров`я, став тікати по полю до низу від польової дороги, на якій зупинився автомобіль «Опель Віваро», д.н.з. НОМЕР_1 .
У цей момент у ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник спільний умисел, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_15 . Вони наздогнали потерпілого у полі, при цьому ОСОБА_7 , озброївшись ножем, який зберігав при собі, завдав ОСОБА_15 сліпу колото-різану рану нижньої третини лівого стегна на передній поверхні, що відноситься до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. 
Оскільки ОСОБА_15 отримав ножове поранення лівого стегна та не мав змоги чинити активний опір, ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перетягнули його до потічка, що розташований у полі між селами Кулачківці і Вишнівка Снятинського району Івано-Франківської області. 
Реалізовуючи свій намір, спрямований на позбавлення життя потерпілого, ОСОБА_6 разом із ОСОБА_11 почали утримувати ОСОБА_15 , не даючи йому змоги втекти, тим самим долаючи опір потерпілого. В цей час, діючи за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_7 умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, бажаючи виконання злочинного наміру, спрямованого на вчинення вбивства ОСОБА_15 , озброївшись ножем, який мав при собі, умисно наніс потерпілому один удар у життєво важливу ділянку тіла – грудну клітку зліва. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_15 помер на місці події. Після вчинення вбивства потерпілого ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з місця скоєння злочину зникли.
 
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_11 , вказуючи на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Стверджує, що злочин не вчиняв, а висновки суду про його винуватість ґрунтуються на недопустимих доказах. При цьому зазначає, що суд поклав в основу обвинувального вироку показання свідка ОСОБА_16 , які, на його думку, є неконкретними, надуманими, такими, що не відповідають даним висновків судово-медичної експертизи № 41 від 06 червня 2014 року та судово-криміналістичної експертизи № 124 від 15 липня 2014 року. Вважає, що суд безпідставно відмовив у допиті ОСОБА_17 , який був викликаний стороною захисту після дачі показань свідком ОСОБА_16 . Вказує на те, що протокол слідчого експерименту від 10 травня 2017 року за участю свідка ОСОБА_16 є недопустимим доказом, оскільки відеозапис цієї слідчої дії до протоколу не долучався, стороні захисту не був відкритий і в судовому засіданні не досліджувався. Крім того, зазначає про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події від 02 березня 2017 року, обґрунтовуючи тим, в ньому не вказано, що в огляді брала участь потерпіла ОСОБА_13 . На думку засудженого, вилучений під час огляду місця події ніж, що був визнаний знаряддям злочину, відношення до кримінального правопорушення немає, а тому його слід визнати неналежним доказом. Вважає, що суд безпідставно визнав неправдивими показання обвинуваченого ОСОБА_7 і при цьому послався на дані протоколу проведення слідчого експерименту за участю останнього. Також стверджує, що судом не встановлено обов`язкових ознак суб`єктивної сторони злочину, а саме його мотиву та мети.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує, що до вчинення умисного вбивства за попередньою змовою групою осіб він не причетний. На думку засудженого, у вироку судом не зазначено формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з посиланням на форму вини, спосіб, мотив та мету злочину, не наведено жодних доказів на підтвердження його винуватості. Також вважає, що обвинувальний вирок ґрунтується виключно на неправдивих показаннях свідка ОСОБА_16 , які не узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні та яким суд першої інстанції не дав належної оцінки. Вказує, що апеляційний суд з достатньою повнотою не перевірив доводи апеляційної скарги його захисника, не надав на них аргументованих відповідей, не взяв до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_7 про вчинення злочину одноособово, безпідставно відхилив усі клопотання про повторне дослідження доказів, чим порушив його право на захист.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 , вказуючина істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо  ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому зазначає, що винуватість її підзахисного ґрунтується виключно на показаннях свідка ОСОБА_16 , які, на думку захисника, є неправдивими, недостовірними, оскільки суперечать іншим доказам, зібраним у кримінальному провадженні. Вважає, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повторний допит зазначеного свідка, належно не перевірив його показання, не надав належної оцінки з приводу їх точності. Крім того, звертає увагу на те, що в суді апеляційної інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 не було забезпечено право на ефективну правову допомогу, що порушило його право на належний та ефективний захист.
У касаційній скарзі потерпілаОСОБА_12 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засуджених, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді (першої інстанції) апеляційної інстанції. Вважає, що злочин було скоєно групою осіб, але не через особисті неприязні відносини, а з мотивів помсти ОСОБА_15 як працівнику міліції за його службову діяльність. Тому, на думку потерпілої, дії засуджених підлягають додатковій кваліфікації 
за п. 8 ч. 2 ст. 115, ст. 348 КК та є підстави для призначення усім засудженим покарання у виді довічного позбавлення волі. Зазначає, що апеляційний суд належно не перевірив доводи її апеляційної скарги, не дослідив повторно в повному обсязі обставини скоєного кримінального правопорушення. При цьому безпідставно не задовольнив вимоги щодо додаткової юридичної кваліфікації, м`якості призначеного покарання, відхилив її вимоги щодо збільшення розміру відшкодування моральної шкоди до 500 000 грн з кожного обвинуваченого, залишивши поза увагою, що вона, як мати вбитого працівника міліції, зазнала душевних страждань, неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні.
 
Позиції інших учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 підтримав свою та захисника ОСОБА_8 касаційні скарги та просив її задовольнити, касаційну скаргу засудженого ОСОБА_11 вважав обґрунтованою та заперечував щодо задоволення касаційної скарги потерпілої ОСОБА_12 .
Захисники  ОСОБА_8 і ОСОБА_9 підтримали касаційні скарги своїх підзахисних  – ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , а захисник ОСОБА_8 підтримала й свою касаційну скаргу, заперечували щодо задоволення касаційної скарги потерпілої ОСОБА_12 .
Захисник ОСОБА_10 , що діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , зазначив, що при вирішенні касаційних скарг засуджених та захисника покладається на розсуд суду, заперечував щодо задоволення касаційної скарги потерпілої    ОСОБА_12 .
Прокурор  ОСОБА_5  вважав касаційні скарги необґрунтованими та просив судові рішення щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишити без зміни.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого ОСОБА_6 , засудженого ОСОБА_7 , який заперечував щодо задоволення касаційної скарги потерпілої ОСОБА_12 та підтримав касаційні скарги засуджених ОСОБА_11 , ОСОБА_6 та захисника  ОСОБА_8 , захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , прокурораОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, щокасаційні скарги задоволенню не підлягають на таких підставах.
Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу. 
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).
Відповідно до ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.
Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме – винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Цей стандарт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , на думку колегії суддів касаційного суду, було дотримано.
Зі змісту касаційної скарги засудженого  ОСОБА_11 вбачається, що він не погоджується із встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами кримінального провадження та вказує на неповноту судового розгляду, що згідно зі ст. 438 КПК не є предметом перевірки у касаційному порядку. 
При розгляді касаційних скарг суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в умисному вбивстві, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК. 
У судовому засіданні обвинувачені ОСОБА_11 та  ОСОБА_6 вину не визнали та показували, що у квітні 2014 року знаходились разом з ОСОБА_14 та  ОСОБА_7 на дискотеці у с. Гвіздець. Приблизно о 06-й ранку вони звідти виїхали, ОСОБА_11 був за кермом свого автомобіля «Опель Віваро» і хотів всіх відвезти по домівках. На зупинці у с. Балинці до салону їх автомобіля сів ОСОБА_15 , погодившись на пропозицію ОСОБА_7 його підвезти. Під час поїздки між останнім та ОСОБА_15 була розмова на підвищених тонах. У с.  Трофанівка ОСОБА_14 вийшов з автомобіля, а вони з  ОСОБА_15 поїхали далі. Потім ОСОБА_11 , з`їхавши на ґрунтову дорогу, там застряг. ОСОБА_7 і ОСОБА_15 вийшли з автомобіля і пішли вдвох, у цей час  ОСОБА_6 спав, а  ОСОБА_11 нічого не бачив, бо був зайнятий автомобілем. Коли ОСОБА_6 прокинувся, то, подзвонивши батьку, аби той його забрав, пішов до нього назустріч. Згодом повернувся ОСОБА_7 і вдвох з  ОСОБА_11 вони намагалися витягнути автомобіль. До них на допомогу приїхали ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , але вони не змогли витягти автомобіль, і лише коли приїхав  ОСОБА_20 , то зміг за допомогою свого автомобіля «Нива ВАЗ 21214» витягнути мікроавтобус ОСОБА_11 . Того ж дня останній виїхав у Львів, а  ОСОБА_6 – за кордон.
У суді обвинувачений ОСОБА_7 , визнавши вину частково, показував, зокрема, що, погодившись на його пропозицію підвезти, ОСОБА_15 сів до них в автомобіль. З  ОСОБА_15 , який працював працівником міліції, мав за два місяці до того конфлікт на дискотеці в с. Кулачківці. В ході поїздки він з ОСОБА_15 почав сваритися, тоді з автомобіля вийшов ОСОБА_14 .Далі ОСОБА_11 звернув у поле, щоб скоротити шлях, але автомобіль там застряг. Він пішов разом з  ОСОБА_15  шукати допомоги витягнути автомобіль. По дорозі з потерпілим сварився, потім почали битися. ОСОБА_15 його вдарив і він завдав йому удар. Потерпілий впав, а він побачив у своїй правій руці закривавлений ніж, що носив із собою, та зрозумів, що вдарив ОСОБА_15  ножем. Одразу ніж викинув, витер травою праву руку від крові. Зрозумів, що вбив потерпілого, тіло не перетягував, залишивши на місці. Скільки ударів завдав ОСОБА_15 , чи наносив йому удар ножем в ногу, чи відрізав потерпілому погони – він не пам`ятає. Різані пошкодження одягу та наявність слідів волочіння на одязі потерпілого пояснити не може, але не пригадує, щоби кудись тягнув ОСОБА_15 . Зазначив, що коли вживає надміру алкоголь, то може мати провали у пам`яті. Повернувшись до автомобіля,ОСОБА_11 сказав, що ОСОБА_15 пішов. Згодом друзіОСОБА_11 допомогли витягнути автомобіль. Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 показував, що жодних домовленостей з  ОСОБА_11 та  ОСОБА_6 на вчинення неправомірних дій стосовно потерпілого у нього не було, стверджував, що ОСОБА_15 вбив сам, але як це сталося та з яких причин, пояснити не зміг.
Показання обвинувачених  ОСОБА_11 та  ОСОБА_6  про їх непричетність до вчинення злочину та показання ОСОБА_7 про вбивство потерпілого самостійно суд всебічно та повно дослідив і з наведенням відповідних мотивів обґрунтовано визнав їх такими, що суперечать встановленим обставинам.
При цьому суд послався у вироку на показання потерпілоїОСОБА_12 про те, що її син ОСОБА_15 працював у Снятинському РВ УМВС, залучався до охорони громадського порядку, а тому мав конфлікти з різними особами, потерпілої ОСОБА_13 , яка показала, зокрема, що 02 березня 2017 року, знаходячись на місці загибелі свого брата – ОСОБА_15 , побачила на землі ніж. Цей ніж працівники поліції описали та вилучили.
Крім того, судом досліджено та наведено у вироку показання свідка  ОСОБА_14 про те, що коли до них в автомобіль сів ОСОБА_15 , то майже одразу з останнім ОСОБА_7 почав спілкуватися підвищеним тоном. Потім, проїхавши близько одного кілометра, ОСОБА_11 скерував автомобіль на ґрунтову дорогу 
у с. Вишнівка в напрямку с. Трофанівка, по якій рейсові автобуси не їздять. Чому туди повернули, він не знає. Зважаючи на гострий конфлікт, розуміючи, що ОСОБА_15 – працівник міліції і на той час добирався на роботу у м. Снятин, а у с. Трофанівка відділу міліції немає, він попросив ОСОБА_11 за поворотом зупинитися. Потім, вийшовши з автомобіля, пішов додому пішки через ліс і поле та два села.
Судом покладено в основу вироку й дані, що містились упротоколі проведення слідчого експерименту із застосуванням фотофіксації цієї слідчої (розшукової) дії від 01 травня 2014 року за участю свідка ОСОБА_14 , під час якого він показав місце, де зупинився автомобіль «Опель Віваро» під керуванням ОСОБА_11 і до них сів потерпілий, маршрут руху автомобіля, місце, де свідок вийшов з автомобіля, та напрямок, в якому мікроавтобус продовжив рух по польовій дорозі; протоколі огляду ділянки польової дороги, що з`єднує села Кулачківці та Вишнівку Снятинського району, проведеного 01 травня 2014 року після слідчого експерименту за участю свідка  ОСОБА_14 , в ході якого на відстані 45 м від електроопори № 60 у канаві на лівій обочині дороги в напрямку с. Вишнівка виявлено та вилучено погон світло-синього кольору, призначений для носіння на форменій сорочці працівника міліції. Посередині погона вздовж на відстані 2 мм одна від одної розміщені дві зірки, які позначають звання «прапорщик міліції», а напроти цих зірок – емблема МВС.
У вироку судом досліджено та зазначено також показання свідка ОСОБА_21 , який бачив, що сірий мікроавтобус зупинився біля зупинки у с. Балинці, де з іншими людьми, які чекали на автобус, стояв ОСОБА_15 , одягнений у формений одяг працівника міліції. За кермом мікроавтобуса був ОСОБА_11 , а поруч нього знаходилися ще двоє молодих хлопців. Відкрилися задні бокові двері і молодий чоловік, який начебто був там один, покликав сідати в мікроавтобус, кому їхати в Снятин, сказав, що підвезуть задарма. Спершу в автомобіль зайшов старший чоловік, далі ОСОБА_15 . Потім старший чоловік вийшов, сказав, що йому сказано вийти, а ОСОБА_15 залишився в мікроавтобусі. Автомобіль з потерпілим поїхав у напрямку смт Заболотів.
Суд дослідив та послався у вироку на показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_22 , (котрий на час подій мав інше прізвище, ім`я по батькові – ОСОБА_19 ), та ОСОБА_20 , з яких вбачається, що наприкінці квітня 2014 року вони допомогли ОСОБА_11 , з яким був ОСОБА_7 , витягнути мікроавтобус «Опель Віваро», що застряг на ґрунтовій дорозі з с. Кулачківці в напрямку с. Вишнівка. 
На підтвердження встановлених обставин у вироку наведено дані протоколів огляду місця події від 01 травня 2014 року та додаткового огляду місця події 
від 03 травня 2014 року, а також протоколу проведення слідчого експерименту з фототаблицею до нього від 03 травня 2014 року, згідно з яким свідок ОСОБА_20 показав, зокрема, місце, де здійснювалося розкопування ґрунту та використання домкрату під час буксирування мікроавтобуса «Опель Віваро» його автомобілем «ВАЗ 21214» (Нива), а також місце, на якому зупинився даний мікроавтобус після його витягання. 
Судом покладено в основу вироку й дані, що містились у протоколі проведення слідчого експерименту з фототаблицею до нього від 01 травня 2014 року за участю свідка ОСОБА_18 , під час якого той вказав, зокрема, на ділянку ґрунтової дороги в урочище «Середнє», що в с. Кулачківці Снятинського району, розташованої на відстані 6 км від центральної дороги, – місце, куди він на прохання ОСОБА_11 приїхав з ОСОБА_19 , щоб допомогти витягти мікроавтобус «Опель Віваро», що застряг; протоколі огляду місця події 
від 01 травня 2014 року, проведеного невідкладно після цього слідчого експерименту, згідно з яким неподалік вказаного свідком ОСОБА_18 місця застрягання автомобіля «Опель Віваро»було виявлено на дні струмка на відстані 2 метрів від стежки зліва від ґрунтової дороги труп потерпілого ОСОБА_15 з тілесним ушкодженнями, на відстані від нього – пару чорних шкіряних туфель та хлястик від погон з форменої сорочки.
Також у вироку суд послався й на дані висновку судово-медичної експертизи №  41 від 06 червня 2014  року, додаткового висновку судово-медичної експертизи №  41 дод. від 20 жовтня 2014 року, відповідно до яких смерть ОСОБА_15 настала від проникаючої колото-різаної рани передньої поверхні грудної клітки зліва, що супроводжувалось масивною зовнішньою та внутрішньою кровотечею, та наступила біля трьох діб до моменту розтину. При дослідженні трупа ОСОБА_15 виявлено тілесні ушкодження: проникаюча колото-різана рана передньої поверхні грудної клітки зліва, масивна внутрішня та зовнішня кровотеча, що мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх заподіяння; сліпа колото-різана рана нижньої третини лівого стегна на передній поверхні, що належить до легких тілесних ушкоджень за ознакою короткочасного розладу здоров`я, а також легкі тілесні ушкодження у вигляді синця правого ока, садна правої щоки та чола, що утворилися прижиттєво. Обидві колото-різані рани утворились від дії колото-ріжучого предмету, яким міг бути ніж.
Крім того, судом досліджено та наведено у вироку дані протоколу огляду місця події від 02 березня 2017 року з фототаблицями, з яких вбачається, що місцем події є урочище «Біла», яке знаходиться поза межами населеного пункту с.  Кулачківці між с. Кулачківці та с. Вишнівка Снятинського району. При огляді території, прилеглої до пам`ятника загиблому працівнику ОВС ОСОБА_15 , на відстані 20 м від пам`ятника на лівому березі безіменного струмка в траві виявлено предмет, ззовні схожий на ніж, який руків`ям направлений вверх, а лезо цього предмета знаходиться у траві. 
Як убачається з даних протоколу огляду місця події від 02 березня 2017 року, вказана слідча (розшукова) дія здійснювалась з дотриманням вимог ст. 237 КПК за участю понятих, виявлений при проведенні огляду предмет, зовні схожий на ніж, було оглянуто, вилучено та опечатано, а у подальшому ухвалою слідчого судді на нього накладено арешт (т. 12, а.п. 9–15).
Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив, що тілесне ушкодження, яке призвело до смерті ОСОБА_15 , він заподіяв саме ножем.
Водночас, згідно з даними дослідженого судом висновку експерта № 95 
від 27 квітня 2017 року колото-різане пошкодження передньої поверхні лівої штанини штанів і відповідна йому колото-різана рана передньої поверхні лівого стегна потерпілого могли бути заподіяні клинком ножа, поданого на експертизу. Рана на пристінковій плеврі відповідає за довжиною експериментальним колото-різаним ранам, заподіяним клинком ножа, поданого на експертизу, тому не виключається можливість заподіяння зазначеного фрагмента колото-різаного пошкодження сорочки і відповідної рани на пристінковій плеврі потерпілого клинком ножа, поданого на експертизу.
Зважаючи на викладене, доводи засудженого ОСОБА_11 про те, що протокол огляду місця події від 02 березня 2017 року є недопустимим доказом через те, що в ньому не зазначено потерпілу ОСОБА_13 , яка нібито брала участь в цій слідчій дії, та про неналежність цього доказу, колегія суддів вважає безпідставними.
Суд першої інстанції безпосередньо дослідив на предмет допустимості й обґрунтовано та послався у вироку на дані протоколу проведення слідчого експерименту від 20 листопада 2014 року та відеозапису цієї слідчої дії за участю підозрюваного ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_23 , експерта, понятих, під час якої ОСОБА_7 детально пояснив та показав на місцевості обставини заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_15 , вжиті заходи для приховання трупа потерпілого та знаряддя злочину – ножа, вказав на місце застрягання автомобіля. 
Враховуючи, що протокол проведення слідчого експерименту від 20 листопада 2014 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 визнано судом допустимим доказом в силу ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК, який узгоджуються з сукупністю інших зібраних у кримінальному провадженні доказів, тому обґрунтування ним висновків про винуватість обвинувачених, є правильним.
Також у вироку наведено показання свідка ОСОБА_24 про те, що весною 2014  року ОСОБА_11 попросив його залишити свій бус на кілька днів у нього на його подвір`ї, а чому не казав. До того ОСОБА_11 двічі залишав свій автомобіль у нього на дворі, коли йшов на город. В цей раз, поставивши мікроавтобус на подвір`ї, ОСОБА_11 вперше залишив їм ключі від мікроавтобуса. Наступного дня поліція вилучила цей автомобіль.
Суд правильно оцінив та врахував показання у судовому засіданні свідка ОСОБА_16 , з яких убачається, зокрема, що після 20-го квітня 2014 року, повертаючись додому на власному мотоциклі, на польовій дорозі попри ту, що йде в с. Вишнівка він побачив мікроавтобус металічного кольору. Від автомобіля за 300–350 метрів внизу у полі знаходились чотири хлопці, один з яких був у синьому костюмі. Троє хлопців ловили того, хто в синьому костюмі, били його руками і ногами. Той, що в костюмі, тікав, повз, виривався, коли впав, його підняли і всі били руками і ногами. Кількість ударів не рахував. Не зупинявся і не втручався в бійку, щоб і його не побили.
Згідно з даними протоколу проведення слідчого експерименту від 10 травня 2017  року та фототаблиці до нього, дослідженими судом, в ході цієї слідчої (розшукової) дії свідок ОСОБА_16 у присутності понятих вказав, зокрема, на поворот до с. Вишнівка, у який він звернув, щоб об`їхати полем і не зустрітись з працівниками поліції; напрямок свого руху; місце знаходження мікроавтобуса сріблястого кольору; місце, де троє незнайомих чоловіків заподіювали тілесні ушкодження чоловікові у форменому одязі та напрямок, в якому той намагався тікати; місце, де останньому повніший чоловік наніс удари у грудну клітку, в той час, як двоє інших чоловіків тримали його попід руки.
Доводи засудженого ОСОБА_11 про те, що відеозапис проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_16 стороні захисту не був відкритий і судом не досліджувався, є безпідставними, оскільки вказана слідча проводилася із застосуванням технічних засобів фіксації – фoтoкaмери марки «LG», що підтверджує саме здійснення фотозйомки, і тому до протоколу долучено фототаблицю, а не відеозапис цієї слідчої дії.
Крім того, як убачається з журналу судового засідання від 08 жовтня 2019 рокута звукозапису цього судового засідання, сторона захисту підтвердила про відкриття їй прокурором у порядку ст. 290 КПК протоколу проведення слідчого експерименту від 10 травня 2017 року та фототаблиці до нього та не заперечувала проти долучення їх до матеріалів кримінального провадження, після чого суд дослідив ці документи та долучив до матеріалів кримінального провадження (т.  12, а.п. 53–55).
Суди першої та апеляційної інстанцій належно перевірили доводи обвинувачених та їх захисників, які вважали показання свідка ОСОБА_16 неправдивими, мотивуючи тим, що останній з`явився до поліції для дачі показань лише через три роки після події злочину, а його показання є неконкретними та не підтверджуються іншими доказами.
Визнаючи ці доводи безпідставними, суди обґрунтовано послалися на те, що за даними протоколу проведення слідчого експерименту від 10 травня 2017 року вказане свідком ОСОБА_16 місце знаходження мікроавтобуса сірого кольору відповідає місцю застрягання автомобіля ОСОБА_11 згідно з даними протоколів огляду місця події від 01 травня 2014 року та додаткового огляду місця події від 03 травня 2014 року, протоколів проведення слідчих експериментів з підозрюваним ОСОБА_7 , свідками ОСОБА_18 та ОСОБА_20 .
Разом з тим, правильними слід визнати висновки судів про відсутність суперечностей у показаннях свідка ОСОБА_16 щодо кількості завданих потерпілому ударів, оскільки за даними висновку судово-медичної експертизи №  41 від 06 червня 2014 року потерпілому було завдано не менше шести ударів, смерть ОСОБА_15 наступила від нанесення не менше одного удару в грудну клітку. Також на трупі ОСОБА_15 було виявлено обширну рвану рану ділянок м`яких тканин грудної клітки і ребер з відсутністю органів, які утворилися посмертно, ймовірно від укусів тварин, що фактично виключає можливість встановлення тих тілесних ушкоджень і кількості ударів, на місці яких у подальшому утворилася обширна рвана ділянка м`яких тканин грудної клітки і ребер з відсутністю внутрішніх органів.
А з досліджених судом даних висновку медико-криміналістичної експертизи №  124 від 15 липня 2014 року вбачається, що, враховуючи характер плям крові на одязі, відсутність поздовжніх потьоків крові, слід вважати, що в момент заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень він в основному перебував в горизонтальному положенні. При цьому не виключено, що в момент першого удару (перших ударів) він міг перебувати у вертикальному положенні. Характер і розташування пошкоджень одягу та тілесних ушкоджень свідчать, що в момент їх заподіяння потерпілий був повернутий до нападника передньою поверхнею тіла.
Крім того, як вбачається з аудіозапису судового засідання від 23 листопада 2020  року, під час допиту в суді свідок ОСОБА_16 пояснив причини свого перебування на польовій дорозі в ранішню пору, розбіжності між його показаннями і окремими деталями обставин події та з`явлення до правоохоронних органів через тривалий час після події. 
Зокрема, свідок ОСОБА_16 показував, що їхав мотоциклом і кількість ударів не рахував, події спостерігав з далекої відстані, перебуваючи в русі, не зупинявся щоби і його не побили. Про те, що відбулось вбивство, тоді не зрозумів. Лише згодом, почувши розмову двох жінок, що тоді вбили чоловіка і що вже два роки йде слідство, зрозумів, що був очевидцем цієї події, тому звернувся у поліцію, де його допитали, а також на місці перевірили його показання. При цьому свідок ОСОБА_16 підтвердив, що події, про які від дає показання, відбувались саме в двадцятих числах 2014 року.
Тому доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_8 про неточність показань свідка ОСОБА_16 щодо дати події є безпідставними.
Отже, суди обґрунтовано визнали достовірними показання свідка ОСОБА_16 , зазначивши, що будь-яких відомостей, які би підтверджували, що показання цього свідка одержані у незаконний спосіб у ході судового і апеляційного розгляду не встановлено.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження не вбачається й підстав вважати, що свідок ОСОБА_16 є недоброчесним чи в будь-який інший спосіб зацікавлений в результатах розгляду кримінального провадження, або перебуває у неприязних стосунках із засудженими, через що може чи бажає їх оговорити.
Суди першої та апеляційної інстанцій всебічно та повно перевірили доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_11 та  ОСОБА_6  не причетні до вчинення вказаного злочину, а ОСОБА_7 скоїв умисне вбивство самостійно, та з наведенням відповідних мотивів обґрунтовано визнали їх безпідставними.
При цьому суди послалися на дані протоколів огляду місця події та висновків експертиз, згідно з якими для спричинення виявлених у ОСОБА_15 тілесних ушкоджень йому було нанесено не менше шести ударів, що спростовує показання обвинуваченого ОСОБА_7 щодо характеру і кількості тілесних ушкоджень та обстановки на місці події.
Крім того, в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 показував, що після вбивства ОСОБА_15 труп не переміщав і положення його не змінював.
Водночас за даними висновку медико-криміналістичної експертизи № 124 
від 15 липня 2014 року в передній та задній поверхнях куртки та штанів потерпілого, а також на підошві туфля на ліву ногу виявлено сліди ковзання у вигляді потертості, накладень піску та глини, що утворились внаслідок ковзання по травмуючій поверхні, якою могла бути поверхня землі (дороги).
Отже, як правильно зазначено судами, характер забруднення одягу, розташування його частин (хлястика від погон) і взуття, враховуючи, що згідно з протоколом огляду місця події вказане ОСОБА_7 місце вбивства ОСОБА_15 відповідає місцю виявлення трупа, ці обставини вказують на переміщення (волочіння) тіла потерпілого до моменту заподіяння йому тілесного ушкодження у виді проникаючої колото-різаної рани передньої поверхні грудної клітки зліва.
Поряд з тим, узгоджуються з матеріалами кримінального провадження й висновки судів про те, що ОСОБА_15 як працівник правоохоронного органу мав фахову фізичну підготовку, а ОСОБА_7 згідно з його показань знаходився у стані сильного алкогольного сп`яніння, а тому подолання опору потерпілого та його волочіння ОСОБА_7 не міг здійснити одноособово, що спростовує доводи обвинувачених ОСОБА_11 і ОСОБА_6 про їх непричетність до вчинення умисного вбивства.
Колегія суддів вважає також обґрунтованим врахування поведінки  ОСОБА_11 та  ОСОБА_6  після події злочину. А саме в день події злочину ОСОБА_11 залишив свій мікроавтобус не за своїм місцем свого проживання, а у дворі свідка ОСОБА_24 , при цьому залишив і ключі до нього, чого раніше жодного разу не робив, і ввечері того ж дня поїхав у м. Львів, де і був згодом затриманий. Того ж дня виїхав за межі України й ОСОБА_6 , який за кордоном користувався документами на інше прізвище, а не власне. В Україну самостійно не повертався, а був затриманий на території Швейцарії.
Разом з тим, вчиненим за попередньою змовою групою осіб (п. 12 ч. 2 ст. 115 КК) умисне вбивство вважається тоді, коли в позбавленні потерпілого життя брали участь декілька осіб (дві і більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його виконання.
За вказаний злочин несуть відповідальність і ті особи, котрі хоча й не вчинювали дій, якими безпосередньо була заподіяна смерть потерпілому, але будучи об`єднаними з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, спрямованим на позбавлення потерпілого життя, виконали хоча б частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації цього умислу.
Дослідивши та оцінивши вищезазначені докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність – з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд правильно встановив обставини кримінального провадження, які вказують на спільну участь ОСОБА_11 ,  ОСОБА_6 та  ОСОБА_7 у вчиненні умисного вбивства за попередньою змовою групою осіб, оскільки кожен із засуджених бачив та усвідомлював дії іншого, погоджувався з ними та продовжував свої протиправні дії, спрямовані на позбавлення життя ОСОБА_15 .
А тому висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в умисному вбивстві, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, є обґрунтованим.
Доводи ж касаційних скарг засуджених ОСОБА_11 таОСОБА_6  про те, що судом у вироку не викладено формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з посиланням на форму вини, спосіб, мотив та мету злочину, є безпідставними.
Як убачається зі змісту вироку, суд дотримався вимог статей 370, 374 КПК, зазначив у ньому формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, указавши, що обвинувачені ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 діяли на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, зі спільним умислом, спрямованим на умисне позбавлення життя ОСОБА_15 , при цьому усвідомлювали суспільно небезпечний характер своїх дій та бажали виконання злочинного наміру. Крім того, судом встановлено спосіб вчиненого ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 злочину; характер і механізм заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть.
Згідно з ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
У разі отримання відомостей про можливе вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, щодо якого обвинувачення не висувалось і яке тісно зв`язане з первісним та їх окремий розгляд неможливий, прокурор після виконання вимог ст. 341 КПК має право звернутися до суду з вмотивованим клопотанням про розгляд додаткового обвинувачення в одному провадженні з первісним обвинуваченням (ч. 1 ст. 339 КПК).
Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було висунуте обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК.
Під час судового розгляду прокурор не заявляв клопотань про зміну обвинувачення або про висунення додаткового обвинувачення.
Зважаючи на те, що в цьому кримінальному провадженні не було висунуто обвинувачення за п. 8 ч. 2 ст. 115, ст. 348 КК, а вийти за межі обвинувачення і змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення суд може лише якщо це покращує становище особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження (ст. 337 КПК), доводи потерпілої ОСОБА_12 про те, щодії засуджених підлягають додатковій кваліфікації за п. 8 ч. 2 ст. 115, ст. 348 КК, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Отже, дії  ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та  ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК.
Процесуальних порушень при збиранні, дослідженні й оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність винуватості засуджених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК, та правильність кваліфікації їх дій, перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено.
Так, під час судового провадження та провадження з перегляду судових рішень в апеляційному порядку суди дотрималися вимог статей 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК.
Разом з тим, як убачається з журналу судового засідання від 12 березня 2021 року та звукозапису цього судового засідання, суд розглянув клопотання сторони захисту про допит ОСОБА_17 в якості свідка та обґрунтовано відмовив у його задоволенні (т. 14, а.п.  111–114).
Здійснюючи апеляційний розгляд, суд апеляційної інстанції належно перевірив доводи апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_11 , захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , надав на них вичерпні відповіді,навів мотиви, з яких виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими керувався. З наведеними в ухвалі апеляційного суду підставами, з яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими, погоджується й колегія суддів касаційного суду.
Що ж стосується доводів касаційних скарг засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8  про порушення апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК, то вони є необґрунтованими.
Частиною ч. 3 ст. 404 КПК встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визначає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так й однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які також можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.
При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їх обов`язкового повторного дослідження.
Відмова ж у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі не свідчить про порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.
Водночас, як убачається з журналу судового засідання від 29 вересня 2021 року та звукозапису цього судового засідання, в ході апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції розглянув клопотання сторони захисту про повторний допит свідка ОСОБА_16  та обґрунтовано відмовив у його задоволенні, зазначивши, що мотивами клопотання є виключно незгода з викладеними у вироку висновками суду та оцінкою цього доказу, а тому для повторного допиту свідка підстави, передбачені ч. 3 ст. 404 КПК, відсутні.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Виходячи з положень п. 1 ч. 1 ст. 425 КПК, якими визначено, що захисник має право подати касаційну скаргу у частині, що стосується інтересів засудженого, колегія суддів вважає доводи адвоката ОСОБА_8 , яка здійснює захист засудженого ОСОБА_6 , про порушення судом апеляційної інстанції права обвинуваченого ОСОБА_7 на захистнеобґрунтованими.
Також колегія суддів не може погодитися й з доводами касаційної скарги потерпілої ОСОБА_12 про невідповідність призначеного  ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та  ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засуджених внаслідок його м`якості.
У цій частині потерпілою порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.  
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні 
ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Призначаючи ОСОБА_11 ,  ОСОБА_7 та  ОСОБА_6 покарання, суд з дотриманням положень статей 50, 65 КК врахував ступінь тяжкості вчиненого ними злочину, який відповідно до ст. 12 КК є особливо тяжким,дані про особу винних – ОСОБА_11 та  ОСОБА_6 раніше не судимі, ОСОБА_7 згідно зі ст.  89 КК раніше не судимий, раніше притягувався до адміністративної відповідальності.
Крім того, ОСОБА_11 за місцем проживання характеризується позитивно, з вищою освітою, не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, на час вчинення злочину одружений, на даний час шлюб розірвано, має на утриманні малолітню дитину, проживає спільно з батьками, двома братами та сестрою, батько є інвалідом 3 групи, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, судом враховано, що він за місцем проживання та навчання характеризується нейтрально, неодружений, неповнолітніх дітей немає, обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, – щире каяття, обставину, що обтяжує покарання, – вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Також суд, призначаючи покарання ОСОБА_6 , врахував, що він за місцем проживання та навчання характеризується позитивно, отримав базову вищу освіту, офіційно не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, на даний час неодружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, проживає спільно з батьками, сестрою та племінницею, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Отже, виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, врахувавши дані про особу винних, суд дійшов правильного висновку, що справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_11 ,  ОСОБА_7 та  ОСОБА_6 буде покарання у виді позбавлення волі в розмірі, наближеному до максимального.
Водночас апеляційний суд належно перевірив доводи апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_12 , які аналогічні доводам її касаційної скарги, пронеобхідність призначення усім обвинуваченим покарання у виді довічного позбавлення волі та визнав їх необґрунтованими в зв`язку з відсутністю особливих обставин, які би обтяжували покарання, а також відомостей про особи ОСОБА_11 ,  ОСОБА_7 та  ОСОБА_6 .
З цими висновками апеляційного суду погоджується й колегія суддів, а тому вважати призначене ОСОБА_11 ,  ОСОБА_7 та  ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через його м`якість підстав немає.
При визначенні розміру моральної шкоди було враховано те, що внаслідок дій ОСОБА_11 ,  ОСОБА_7 та ОСОБА_6  потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 пережили сильні душевні страждання, нервово-емоційне напруження, погіршення стану здоров`я, душевний дискомфорт, втрату спокою та нормального життєвого ритму, а тому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про те, що цивільні позови в частині стягнення моральної шкоди в сумі 500 000 грн підлягають частковому задоволенню, а саме ухвалено стягнути з кожного із обвинувачених 
по 250 000 грн на відшкодування моральної шкоди кожній з потерпілих.
Отже, цивільні позови місцевим судом вирішено відповідно до вимог статей 127–129 КПК. Розмір відшкодування моральної шкоди визначено судом із дотриманням вимог ст. 23 ЦК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для зміни або скасування судових рішень, не встановлено.
А тому касаційні скарги засуджених ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_12 необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441–442 КПК України, Суд
у х в а л и в:
Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 12 березня 2021 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду 
від 29 вересня 2021 року щодо ОСОБА_11 ,ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скаргизасуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_12 – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                                 ОСОБА_3