Постанова                                            
Іменем України
 
26 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 127/24131/20
провадження № 61-20078св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Державне підприємство Міністерства внутрішніх справ «Інформ Ресурси», Головне управління Національної поліції у Вінницькій області, Державна казначейська служба України,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 01 листопада 2021 року у складі колегії суддів:  Голоти Л. О., Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ «Інформ Ресурси» (далі - ДП МВС України «Інформ Ресурси»), Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі - ГУ НП у Вінницькій області), в якому просив суд стягнути з ДП МВС України «Інформ Ресурси» та ГУ НП 
у Вінницькій області в рівних частках на його користь завдану шкоду 
у розмірі 93 932,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня                 2021 року у складі судді Антонюка В. В. позов задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання в рівних частках коштів державного бюджету за рахунок бюджетних асигнувань ДП МВС України «Інформ Ресурси» та                                ГУ НП у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 завдану шкоду                       в розмірі 76 533,58 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення майнової шкодивідмовлено. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 15 квітня 2020 року, згідно з актом прийому-передачі № 361, належний позивачу автомобіль прийнято на зберігання ГУ НП у Вінницькій області і на момент передачі було зафіксовано відсутність дисків і коліс, суд дійшов висновку про те, що збитки у розмірі вартості трьох дисків і шин у сумі 31 968,00 грн слід стягнути з ДП МВС України «Інформ Ресурси». Враховуючи, що інших пошкоджень в акті приймання-передачі від 22 березня 2020 року № 361 на момент передачі автомобіля не зафіксовано, суд дійшов висновку, що вартість ремонтних робіт та деталей, за мінусом 6762,42 грн - вартість пошкодженого правого ліхтаря, слід стягнути з ГУ НП у Вінницькій області 
у розмірі 44 565,58 грн. Дійшовши висновку про те, що внаслідок неправомірних дій посадових осіб ДП МВС України «Інформ Ресурси» та 
ГУ НП у Вінницькій області, які зобов`язані були забезпечити схоронність та повернення транспортного засобу позивача у стані та комплектації, які були на час накладення арешту на автомобіль та передання його для зберігання на спеціальний майданчик, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень               статей 1173 та 1174 ЦК України та відшкодування завданих збитків позивачу за рахунок держави.
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 23 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ГУ НП у Вінницькій області задоволено частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня                     2021 року скасовано і ухвалено нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ДП МВС «Інформ Ресурси», ГУ НП у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 31 968,00 грн. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про те, що за завдану позивачу шкоду у зв`язку 
з розукомплектуванням та пошкодженням належного йому автомобіля, який зберігався на спеціальному майданчику, мають відповідати і ГУ НП 
у Вінницькій області, і ДП МВС «Інформ Ресурси» є помилковим.
Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення на користь позивача вартості трьох шин та дисків 
в сумі 31 968,00 грн, оскільки внаслідок неправомірних дій посадових осіб ГУ НП у Вінницькій області, що виразилися у неналежному зберіганні 
у рамках кримінального провадження тимчасово вилученого майна - належного позивачу автомобіля «Infiniti Q50», реєстраційний номер 
НОМЕР_1 , позивачу завдано майнову шкоду у розмірі 31 968,00 грн, що становить вартість трьох дисків і шин, та відповідно до положень статей 1173 та 1174 ЦК України позивач має право на відшкодування такої шкоди за рахунок держави.
Враховуючи те, що у позовній заяві позивач не конкретизував, які саме додаткові пошкодження отримав його автомобіль після поміщення на зберігання на майданчик, за які він просить відшкодувати збитки, і не надав належних та допустимих доказів, що такі пошкодження були відсутні на автомобілі після ДТП та на час поміщення автомобіля на майданчик для зберігання, апеляційний суд вважав, що підстави для задоволення позову           в частині стягнення на користь позивача 44 565,58 грн вартості ремонтних робіт та деталей відсутні.
При цьому апеляційний суд зазначив, що порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України від 05 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності 
у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
У жовтні 2021 року до Вінницького апеляційного суду надійшла апеляційна скарга Державної казначейської служби України на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2021 року.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 листопада 2021 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2021 року у цивільній справі 
за позовом ОСОБА_1 до ДП МВС «Інформ Ресурси», ГУ НП                                   у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що при розгляді апеляційної скарги ГУ НП у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2021 року, яке постановою Вінницького апеляційного суду від 23 жовтня 2021 року скасовано, були розглянуті доводи, які містяться в апеляційній скарзі Державної казначейської служби України, тому апеляційний суд пославшись на вимоги частини п`ятої статті 370 ЦПК України, відмовив у відкритті провадження.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року до Верховного Суду, 
Державна казначейська служба України, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі.
У лютому 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2022 року справу призначено 
до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував того, що боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ПК України держава набуває 
і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади 
у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.
Разом із тим, відповідно до резолютивної частини постанови суду апеляційної інстанції, на користь ОСОБА_1 стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 31 968,00 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 319,65 грн.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У лютому 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу Державної казначейської служби України, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
 
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга Державної казначейської служби України задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Мушта проти України» (пункт 37-38) зазначено: «право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя 
і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані».
Виходячи з приписів статей 55, 129 Конституції України, застосування 
та користування правами на судовий захист, апеляційний перегляд справи здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом. Тобто реалізація конституційного права, зокрема, на апеляційне оскарження судового рішення, ставиться в залежність від положень відповідних процесуальних норм, у даному випадку - ЦПК України.
Відповідно до статті 370 ЦПК України якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, 
і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.
У випадку відкриття апеляційного провадження за такою скаргою суд апеляційної інстанції може зупинити дію раніше прийнятого ним судового рішення та рішення суду першої інстанції, що оскаржується.
За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.
Суд відмовляє у відкритті провадження за апеляційною скаргою, поданою відповідно до частини першої цієї статті, якщо суд розглянув наведені у ній доводи під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.
Умови застосування статті 370 ЦПК України:
1) апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи;
2) особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи;
3) суд апеляційної інстанції розглядає скаргу в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи;
4) суд відмовляє у відкритті провадження за апеляційною скаргою, якщо суд розглянув наведені у ній доводи під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.
Ця норма права не застосовується до особи, яка не була залучена до участі 
у справі.
Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 
2020 року у справі № 522/21026/16 (провадження № 61-48649св18).
Судом встановлено, що постановою Вінницького апеляційного суду 
від 23 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ГУ НП у Вінницькій області задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2021 року скасовано і ухвалено нове рішення. Позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 31 968,00 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 319,65 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ГУ НП у Вінницькій області витрати зі сплати судового збору в розмірі 734,40 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
26 жовтня 2021 року Державна казначейська служба України подала до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2021 року 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що належним відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди. При цьому всупереч зазначеному 
в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, в резолютивній частині суд ухвалює рішення про стягнення на користь позивача 
з Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання 
в рівних частках коштів державного бюджету за рахунок бюджетних асигнувань ДП МВС України «Інформ Ресурси» та ГУ НП у Вінницькій області, що є безпідставним та таким, що не ґрунтується на вимогах законодавства. 
Апеляційний суд, встановивши, що у мотивувальній частині постанови Вінницького апеляційного суду від 23 жовтня 2021 року апеляційний суд визначив порядок виконання судового рішення, боржником за яким 
є державний орган, та постановив стягнути кошти саме з Державної казначейської служби України, дійшов правильного висновку про те, що при розгляді апеляційної скарги ГУ НП у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2021 року, яке судом апеляційної інстанції скасовано, були розглянуті доводи, які містяться в апеляційній скарзі Державної казначейської служби України, та, посилаючись на вимоги частини п`ятої статті 370 ЦПК України, обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження.
За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін ухвали Вінницького апеляційного суду 
від 01 листопада 2021 року, оскільки оскаржене судове рішення ухвалене 
з додержанням норм процесуального права, а незгода з висновками апеляційного суду не є новими обставинами, які підлягають повторному апеляційному перегляду.
З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною 
в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом 
не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 01 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець