ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/706/22 Справа № 214/8172/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гринь Н.Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2022 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Бондар Я.М.,
суддів: Зубакової В.П., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Євтодій К.С.
сторони справи:
позивач-  ОСОБА_1 
відповідач- ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданнів порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2021 року, ухваленого суддею Гіда О.С. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 30 серпня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна.
Просила суд: встановити факт проживання її з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в період придбання спірної квартири; визнати квартиру АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю її та відповідача; визнати за нею в порядку поділу спільної сумісної власності, право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 60,7 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м.; стягнути з відповідача на її користь судові витрати у розмірі 2305,20 грн. та 2000,00 грн. в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.
В обґрунтування позову зазначила, що з грудня 2002 року вона почала мешкати з відповідачем однією сім`єю, але без реєстрації шлюбу. Під час сумісного проживання, в них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Під час фактичних шлюбних відносин, 27.01.2004 року відповідач за спільні кошти придбав 4-кімнату квартиру, загальною площею 60,7 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м. на 1 поверсі 5 поверхового житлового будинку, що розташована у АДРЕСА_2 .
09.02.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №54. Під час перебування у шлюбі в них народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна задоволені.
Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - в період придбання спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільної сумісної власності право власності на 1/2 частку 4-кімнатної квартири загальною площею 60,7 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м. на 1 першому поверсі 5 поверхового житлового будинку, що розташована у АДРЕСА_2 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2305 (дві тисячі триста п`ять) грн. 20 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп.
Відповідач ОСОБА_2 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог.
При цьому, скаржник повністю заперечує вимоги ОСОБА_1 і вказує на те, що з грудні 2002 року вони разом не мешкали і на момент придбання ним квартири, не вели спільного господарства. Вказує, що він на час придбання житла мешкав з батьками за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується відміткою в його паспорті про реєстрацію місця проживання.
Також, відповідач звертає увагу на те, що в 2002 році він перебував в іншому шлюбі з 26.10.1996 по 22 травня 2003 року, також в іншому шлюбі з ОСОБА_5 з 01.06.1996 перебувала і позивач по 13.03.2003 року, що підтверджено наявними у справі доказами, тому з 2002 року вони не могли мешкати разом. Звертає увагу на те, що спірну квартиру він придбав за власні кошти, ще до моменту реєстрації між ними шлюбу. Вважає, що суд першої інстанції розглянув справу в односторонньому порядку, не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_6 , який вказував, що давав йому в борг 3500 доларів США в присутності його батьків, саме для придбання квартири.
Скаржник наголошує на тому, що суд не звернув уваги на показання свідка, його матері ОСОБА_7 , яка пояснювала, що в період часу з 2002 року по квітень 2004 року він мешкав разом з батьками, що гроші на придбання квартири частково давали батьки, що разом сторони стали проживати з 10 травня 2004 року, вже після реєстрації права власності на спірну квартиру.
Скаржник зазначає, що покази свідка ОСОБА_8 суд не повинен був брати до уваги, оскільки свідок зазначила про неприємні стосунки між ним та нею, а покази свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про ведення сторонами спільного господарства та придбання квартири, їм відомі зі слів третіх осіб та ніякими письмовими доказами не підтверджуються.
Також звертає увагу на розбіжність показів свідків між собою щодо зазначення різних сум.
Відповідач вказує на те, що при придбанні спірної квартири був наявний борг за комунальні послуги, які сплатила його мати ОСОБА_7 , що підтверджено квитанцією від 17 вересня 2005 року. Зазначає, що за весь час проживання позивач не сплачувала комунальні послуги, це робив він та його батьки.
Окрім того, скаржник зазначає, що суд не звернув уваги на надані ним письмові докази, зокрема договір про переведення боргу від 12.09.2005, де новим боржником зазначена його мати ОСОБА_7 , договір №193 про реструктуризацію заборгованості за централізоване опалення від 10.09.2007.
Наголошує на тому, що 01 квітня 2004 у присутності директора Комунального житлового підприємства №21 м.Кривого Рогу Гололобова В.І. між ним, власником майна та ОСОБА_1 (на той час ОСОБА_11 ) було складено договір-угоду про найм житлового приміщення без права користування за іншим призначенням, однак позивач з невідомих причин, вважає належну йому квартиру спільною сумісною власністю, не зважаючи на той факт, що у 2004 році сама погодилась мешкати в належній йому квартирі, не як член сім`ї, а як наймач квартири.
Відповідач не погоджується з розміром витрат на правничу допомогу, стягнуту судом на користь позивача, вважає цей розмір неспівмірним, таким, що суперечить вимогам ст.137 ЦПК України, не підтверджується належними та допустимими доказами, тому не підлягає задоволенню.
Відзив на апеляційну скаргу позивача не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку відповідача ОСОБА_2 , його представника, адвоката Дербіна Д.О., які, кожен окремо підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на таке.
Судом встановлено і показаннями свідків підтверджено, що з грудня 2002 року позивач ОСОБА_1 почала мешкати з відповідачем однією сім`єю, але без реєстрації шлюбу. 
Під час сумісного проживання, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис №724, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3 , матір`ю якого є ОСОБА_12 1 , та батьком - ОСОБА_2 (а.с. 9).
Також судом встановлено, що 27.01.2004 року відповідач за спільні кошти сторін відповідно до договору купівлі-продажу (реєстровий № 117) придбав 4-кімнату квартиру, загальною площею 60,7 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м. на 1 поверсі 5 поверхового житлового будинку, що розташована у АДРЕСА_2 (а.с. 57).
09.02.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 54.
Під час перебування у шлюбі, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис №84, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився спільний син - ОСОБА_4 , матір`ю якого є ОСОБА_12 1 , та батьком - ОСОБА_2 (а.с. 9 зворотна сторона).
26.09.2018 року рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шлюб був розірваний.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на підставі наданих позивачем доказів та показів свідків наданих під час розгляду справи, дійшов до переконання, що спірна квартира набута сторонами спору за спільні кошти під час під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період встановлений судом, а тому є спільною сумісною власністю сторін спору, але право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , тому позовні вимоги про визнання права приватної власності на 1/2 частку квартири слід задовольнити.
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції та не погоджується з доводами відповідача, викладеними в апеляційній скарзі з огляду на наступне.
За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.
Згідно з положеннями частин 1, 2 ст.21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч.1 ст.36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Разом із тим згідно з положеннями ст.74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Тобто, при застосуванні ст.74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визнання осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Так, судом першої інстанції було встановлено, що спірне майно (квартира) була придбана 27 січня 2004 року, що підтверджено договором купівлі-продажу ВВА №900964 від 27.01.2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Терещенко М.С., зареєстрованим в реєстрі №117, відповідно до якого відповідачеві ОСОБА_2 належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_2 .
Окрім того, матеріалами справи підтверджено та не заперечувалось сторонами по справі, що позивач та відповідач, до часу спільного проживання однією сім`єю дійсно перебували в інших шлюбах, позивач ОСОБА_1 в період з 01.06.1996 по 13.03.2003, що підтверджено відповіддю начальника Саксаганського районного у місті Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Донченко Віолети, яка була надана на запит адвоката відповідача ОСОБА_13 (а.с.64) та як зазначав сам відповідач він перебував в іншому шлюбі в період з 1996 року по 22 травня 2003 року, тобто спірна квартира була придбана сторонами в період коли жоден з них не перебував в іншому шлюбі.
Також судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ще до часу придбання спільного майна у сторін по справі ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 , батьками якого записані сторони по справі (а.с.9).
Крім того, судом встановлено, що шлюб сторони зареєстрували 09 лютого 2007 року (а.с.6- зворот) та від шлюбу мають ще одного сина ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.9- зворот), шлюб було розірвано 26 вересня 2018 року, що підтверджено копією заочного рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с.10).
Під час судового розгляду судом були допитані свідки: ОСОБА_9 (сусідка сторін), ОСОБА_10 (хрещена мати сина сторін), ОСОБА_14 (дружина друга відповідача), ОСОБА_8 (мати позивача), ОСОБА_6 (знайомий відповідача), ОСОБА_7 (мати відповідача).
На підставі допиту свідка ОСОБА_9 суд встановив, що вона є сусідкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їй відомо, що сторони тривалий час мешкали разом без реєстрації шлюбу, їй також відомо зі слів матері позивача, що вона давала донці гроші на придбання квартири, підтвердила що сусіди мешкали однією сімєю та мали спільний бюджет.
Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що з позивачем ОСОБА_1 знайома з 1997 року, а з відповідачем Перехрестом з 2002 року, їй відомо, що спочатку ті зустрічались, потім позивач завагітніла і вони почали жити разом, чому вони не одружувались, вона не знає, однак коли їх сину виповнилося 2 роки, вони одружилися. Також їй відомо, що спочатку сторони по справі проживали у мами позивача ОСОБА_8 , згодом купили квартиру по АДРЕСА_2 . Окрім того, свідок пояснила, що зі слів мами позивача їй відомо, що вона давала кошти на придбання квартири у сумі 3000 доларів США, а решту 2000 доларів США вони позичали. Також свідок підтвердила, що позивач та відповідач жили однією сім`єю, мали спільний бюджет, їй відомо про це, оскільки вона хрещена мати їх сина, тому вони бачились дуже часто.
Допитом свідка  ОСОБА_14  суд встановив, що відповідач друг її чоловіка, його вона знає з 1995 року, а позивача ОСОБА_1 знає з 2002 року, також свідок підтвердила, що з 2002 року ОСОБА_1 та відповідач проживали разом у батьків позивача, потім винаймали квартиру, потім знову жили у батьків, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, тому їх можна було назвати чоловіком та дружиною, в 2003 році в них народився син ОСОБА_15 , а згодом вони купили квартиру по АДРЕСА_4 . Зі слів матері позивача їй відомо, що вона давала подружжю кошти на придбання квартири у сумі 3500 доларів США. Окрім того, свідок підтвердила, що бачились з позивачем та відповідачем кожного тижня, сторони все купували разом, мали спільний побут.
Свідок ОСОБА_8 (мати позивача) суду пояснила, що позивач та відповідач почали зустрічатися в 2001 році, а проживати разом стали з 2002 року у неї дома, в окремій кімнаті, чому вони не одружувалися їй не відомо, зятем вона була задоволена. В 2004 році за 5000 доларів США вони купили квартиру, підтвердила, що вона дала їм в борг 3500 доларів, які передала їм у них дома, де вони взяли залишок суми грошових коштів для придбання житла, їй не відомо.
Свідок ОСОБА_6   під присягою суду пояснив, що з відповідачем знайомий з 1990 року, разом працювали з 1999-2012 рік. Також свідок повідомив, що давав відповідачу 3500 доларів у борг на придбання квартири, коли це точно було, не пам`ятає, на вулиці було холодно, мабуть осінь 2002 року. Кошти передав дома у батьків відповідача в їх присутності. В лютому 2004 року гроші, які він давав на придбання квартири, в повному обсязі повернули батьки відповідача. З ким позивач на той час проживав він не знає, в квартирі не був. Лише знав про народження сина у позивача та відповідача. Кошти він давав у борг на квартиру, а куди вони витратились він не знає.
Свідок ОСОБА_7  (мати відповідача) суду пояснила, що не знає з якого року позивач та відповідач почали проживати разом, але впевнена, що в 2002 році її син ОСОБА_2  переїхав до неї. Знайомий сина  ОСОБА_6  давав йому в борг кошти на купівлю квартири у розмірі 3500 доларів США., які передавались в її квартирі, договір позики не укладали, борг повернули спільними зусиллями. Свідок зазначила, що квартира була куплена і відремонтована за її кошти та сина, позивач грошових коштів на придбання квартири не надавала. Свідок вказала, що 2002-2004 рік її син проживав разом зі своїми батьками, без позивача, що у придбану квартиру відповідач переїхав сам, а через півроку перевіз позивача ОСОБА_1 , прописав її в квартирі, шлюб вони уклали у 2007 році, а перший онук народився у 2003 році.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Наявними у справі доказами у їх сукупністю, а також показами свідків, стороною позивача доведено, що спірне майно було придбано сторонами під час  їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, коли  жоден з них не перебував в іншому шлюбі, тобто, що спірна квартира набута сторонами спору в результаті за спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю сторін спору, тоді, як стороною відповідача встановлені судом обставини не спростовані належними та допустимими доказами.
Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
У відповідності з нормами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Доводи відповідача про те, що на час придбання квартири у січні 2004 року він мешкав зі своїми батьками і не машкав разом із позивачем, що підтверджено відміткою в його паспорті про реєстрацію місця проживання, колегія суддів вважає необґрунтованими, такими, що спростовуються сукупністю наявних у справі доказів, зокрема народженням ІНФОРМАЦІЯ_5 сина ОСОБА_3 , батьком якого у свідоцтві про народження записано відповідача, показами свідків ОСОБА_10 - хрещеної матері сина сторін, ОСОБА_14 - дружини друга відповідача, ОСОБА_8 - матері позивача, а також тим, що реєстрація місця проживання не підтверджує фактичне проживання особи, оскільки кожна особа має право вибору місця свого проживання.
Слід зазначити, що суд першої інстанції не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_16 і колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та звертає увагу на наявність суперечностей у показаннях цього свідка. Зокрема з його слів, гроші на придбання квартири відповідачеві він позичив осінню 2002 року, тоді, як квартира була придбана у кінці січня 2004 року, більш ніж чим через рік після позики грошових коштів.
Доводи відповідача про те, що в 2002 році він перебував в іншому шлюбі з 26.10.1996 по 22 травня 2003 року, також в іншому шлюбі з ОСОБА_5 з 01.06.1996 перебувала і позивач по 13.03.2003 року, тому вони не могли мешкати разом колегія суддів відхиляє, оскільки спірна квартира була придбана після розірвання раніше укладених шлюбів, окрім того, у липні 2003 року у сторін народився спільний син ОСОБА_3 , що повністю спростовує доводи сторони відповідача, зокрема і свідка ОСОБА_7 , про те, що разом з позивачем він почав проживати з травня 2004 року.
Доводи відповідача про те, що покази свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про ведення сторонами спільного господарства та придбання квартири, їм відомі зі слів третіх осіб, зокрема матері позивача ОСОБА_8 , колегія суддів не буре до уваги, оскільки показаннями цих свідків, які не є родичами сторін підтверджено саме факт сумісного проживання сторін без реєстрації шлюбу, ведення спільного побуту, починаючи з 2002 року, що також підтверджено і показами свідка ОСОБА_14 , яка є дружиною друга відповідача.
Доводи відповідача про те, що при придбанні спірної квартири був наявний борг за комунальні послуги, які сплатила його мати ОСОБА_7 , не мають ніякого значення для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Наданий відповідачем договір-угода про найм житлового приміщення без права користування за іншим призначенням від 01 квітня 2004 ніяким чином не спростовує факт сумісного проживання сторін однією сімє`ю без реєстрації шлюбу в період придбання квартири та під час складення цієї угоди, цей доказ не можна визнати належним та достовірним доказом.
Доводи відповідача, що витрати на правничу допомогу, стягнуту судом на користь позивача, не підтверджується належними та допустимими доказами, що цей розмір є неспівмірним, таким, що суперечить вимогам ст.137 ЦПК України, колегія суддів відхиляє.
Так, позивач ОСОБА_1 уклала із адвокатом Ткаченком О.П. договір про надання правової допомоги (на професійну правничу допомогу) №19 від 20.01.2020 р. за яким, в порядку та на умовах, визначеним цим Договором, Замовник доручає адвокату Ткаченко О.П., а адвокат Ткаченко О.П. відповідно до чинного законодавства України приймає на себе обов`язки здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси Замовника, надавати іншу правову допомогу в обсязі і на умовах, встановлених цим Договором. Відповідно до пунктів 4, 5. Договору, за надання послуг Замовник сплачує Адвокату Ткаченко О.П. аванс в розмірі 2000 гривень.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000 та від              30 вересня 2009 року №23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року  № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.
Згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої  статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
1. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
2. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
3. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно із правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.
Беручи до уваги надані позивачем до місцевого суду докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу судом першої інстанції було враховано такі обставини як складності цієї справи; тривалість участі представника позивача під час розгляду справи в суді першої інстанції; час, об`єктивно необхідний для підготовки позовної заяви, інших процесуальних документів, поданих до суду першої інстанції.
Отже, місцевий суд правильно визначив розмір витрат на оплату правничої допомоги, заявлений до стягнення, який є співмірним із складністю справи та обсягом фактично виконаних робіт (наданих послуг).
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про задоволення позову, яке відповідає вимогам ст.ст.263, 264 ЦПК України.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, підстав для здійснення перерозподілу судових витрат немає.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,- 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 20 квітня 2022 року.

Головуючий

Судді: