УХВАЛА

17 травня 2022 року 
м. Київ
справа № 160/11202/20
адміністративне провадження № К/990/10424/22 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу Національної поліції України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на службі та посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, 
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національної поліції України (далі - НП України), в якому, уточнивши позовні вимоги, просив: визнати протиправним та скасувати наказ НП України від 16 липня 2020 року №777 о/с, яким полковника поліції ОСОБА_1 призначено на посаду радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними органами Департаменту забезпечення діяльності Голови НП України; визнати протиправним та скасувати наказ НП України від 17 липня 2020   року, яким його звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»; поновити його на службі в поліції з 17 липня 2020 року, а з 01 вересня 2020 року на посаді радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними органами Департаменту забезпечення діяльності Голови НП України та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ НП України від 16 липня 2020 року №77 о/с. Визнано протиправним і скасовано наказ НП України від 17 липня 2020 року №780 о/с. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про поновлення на службі в поліції та посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а позов в цій частині задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на службі в НП України з 18 липня 2020 року. Поновлено позивача на посаді радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними органами Департаменту забезпечення діяльності  Голови НП України з 01 вересня 2020 року. Стягнуто з НП України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 18 липня 2020 року по 14 лютого 2022 року в розмірі 357   679,08 грн (сума визначена з врахуванням податків та обов`язкових платежів).   В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
27 квітня 2022 року НП України надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року. Заявник, пославшись на пункти 1, 3, 4 частини четвертої та пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення ними норм процесуального права просить скасувати оскаржені судові рішення та відмовити в позові.
Предметом спору у цій справі є правомірність наказів про призначення на посаду та звільнення з органів поліції за власним бажанням у зв`язку з подальшим відкликанням поліцейського рапорту про таке звільнення.
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. 
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328    цього Кодексу підстави (підстав). 
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
У касаційній скарзі НП України зокрема, зазначило, що оскаржує судові рішення на підставі пунктів 1, 3, 4 частини четвертої та пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.
Так, за приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 цієї норми КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
У касаційній скарзі НП України зокрема, зазначила про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», проте указана норма є загальною та визначає лише підстави припинення служби в поліції. Також суд апеляційної інстанції  не застосовувалася судами у цій справі. 
Крім того, вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суди виходили з того, що наказ НП України  від 16 липня 2020 року №777 о/с прийнято за відсутності належним чином оформлених документів, визначених Переліком документів з питань проходження служби та на підставі наказу ДДУВС від 15 липня 2020 року №114о/с, який скасовано в судовому порядку у справі №160/10425/20.  Водночас підставою для видання наказу від 17 липня 2020 року №780 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції став його рапорт від 17 липня 2020   року, який він відкликав у той же день. Отже  судами зроблено висновок про відсутність волевиявлення позивача на звільнення зі служби в поліції.
Заявником не наведено достатніх аргументів на спростування мотивів, з яких виходили суди задовольняючи цей позов, та не указано, як саме висновок Верховного Суду щодо застосування пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» вплине на вирішення цього спору, за обставин, що установлені судами у цій справі, що мають індивідуальні ознаки, характерні виключно для цих спірних правовідносин, у тому числі обставин, установлених в іншій справі №160/10425/20, судове рішення у який набрало законної сили. 
Надалі заявником у тексті касаційної скарги наведено приклади справ, розглянутих Верховним Судом, висновки у яких, на його думку необхідно застосувати до спірних правовідносин. Проте аргументи НП України зводяться до наведення норм законодавства та окремих цитат із указаних судових рішень, без системного зв`язку з обставинами цієї справи.
Верховний Суд зазначає, що лише зазначення прикладу судової справи, розглянутої Верховним Судом, висновки у який, на думку заявника, не застосовано судами у цій справі не є підставою для перегляду судових рішень, так як відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права щодо якої Верховним Судом сформовано висновок, подібність справи та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.
Аналізуючи зміст касаційної скарги Верховним Судом установлено що заявник конкретно не указав щодо якої норми такий висновок сформовано та не навів аргументів подібності правовідносин у справі, рішення у якій ним оскаржуються до правовідносин у справах,    у яких Верховним Судом сформовано правові позиції на які послалася НП України.
Суд також відхиляє посилання НП України на приписи пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України, як підставу касаційного оскарження, так як формально пославшись на цю норми заявник не конкретизував підстави, передбачені частиною другою та третьою статті 353 КАС України.
Тому, Суд не бере до уваги доводи заявника про те, що скарга стосується питання  права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки такі доводи не є самостійною підставою для касаційного оскарження зазначених судових рішень у цій справі. Так, за нормами частини п`ятої статті 328 КАС України ці аргументи ураховуються виключно у разі наведення обґрунтованих підстав касаційного оскарження, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, однак у цій касаційній скарзі заявник не навів обгрунтованих мотивів, за яких Суд може відкрити касаційне провадження.
Інші аргументи касаційної скарги зводяться до безсистемного цитування норм законодавства, часткового опису обставин справи, переоцінки доказів, з посиланням на процедуру звільнення з органів поліції, посилань на правомірність звільнення поліцейського за його рапортом у день подання такого рапорту та формальних тверджень щодо неповного з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а відповідач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
Отже, пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, ВКДКА не виклала передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції відповідно до пунктів 1, 3,4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Проста констатація самого факту наявності або відсутності висновку у постанові Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не є достатньою підставою для обґрунтування касаційної скарги, оскільки вимагає визначення норми права, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.
Лише загальні посилання на відсутність висновку Верховного Суду, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження. Тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
За таких обставин, Суд не вирішує клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,
У Х В А Л И В:
1.Касаційну скаргу Національної поліції України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на службі та посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.
2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                                               С.А. Уханенко