ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

30 травня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 280/11450/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1  на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 31.01.2022 р. (суддя Стрельнікова Н.В.) в справі № 280/11450/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1  про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання  протиправною бездіяльності  щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016   року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21.10.2017 р.; зобов`язання нарахувати та виплатити  грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016   року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21.10.2017 р.
          Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 31.01.2022 р. позов задоволено, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1    грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 27.10.2017; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 27.10.2017 р.
В апеляційній  скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав  неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апелянт вказує, що позивач в силу частини 19 статті 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не мав права на додаткову відпустку за період 2016-2017 роки, тому  відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки. 
Крім того, вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, адже наказом № 111 від 27.10.2017 р. позивача знято з усіх видів грошового забезпечення, а позивачем протягом місяця з дня вручення наказу не пред`явлено вимог про виплату компенсації.
Справа судом розглянута  без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може  бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 20.10.2015 по 27.10.2017   проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , є учасником бойових дій.
Згідно з наказом від 27.10.2017 № 111 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення.
Позивач 13.10.2021 звертався до відповідача із заявами щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби, відповідь позивачу від відповідача не надійшла.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що  звільняючись з військової служби, у позивача виникло право на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової щорічної відпустки, яка надається учаснику бойових дій.
Наявність права не ставиться в залежність з оголошенням в країні особливого періоду, а лише обумовлено сукупністю підстав: звільнення з військової служби і невикористання додаткової щорічної відпустки.
Тому судом першої інстанції зроблено висновок про протиправну бездіяльність військової частини щодо виплати компенсації та обґрунтованість позовних в частині зобов`язання військової частини нарахувати та виплатити таку компенсацію.
Суд визнає приведений висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_2 від 08.04.2016 р. 
З 20.10.2015 р. по 27.10.2017 р. ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у складі військової частини НОМЕР_1 . 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27.10.2017 р. №111  старшину ВЗК ОСОБА_1 , командира відділення 4 гаубичної артилерійської батареї 2 гаубичного артилерійського дивізіону частини,  звільненого наказом № 207-РС (по особовому складу) від 27.10.2017 р. з військової служби у запас  за підпунктом 1 пункту «і» частини восьмої   статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено з 27.10.2019 р. зі списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення.
При звільненні позивачу не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 20.10.2015 р. по 27.10.2017 р., що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 від 25.06.2021 р. № 852.
На звернення позивача з питання виплати компенсації невикористаної додаткової відпустки відповідачем відповіді не надано.
          Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
          Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) встановлено, що установлюються такі види відпусток:
1) щорічні відпустки:
основна відпустка (стаття 6 цього Закону);
додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону);
додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону);
інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;».
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений   Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до   Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII   (далі - Закон № 3551-ХІІ) встановлено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час».
До пільг, передбачених статтею 12 Закону № 3551-ХІІ для учасників бойових дій та осіб, прирівняним до них, належить    використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік (пункт 12).
Згідно з частиною восьмою статті 10№ Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі – Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до   Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо   Законом України «Про відпустки»   або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Відповідно до частини чотирнадцятої статті 10№ Закону № 2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
За змістом частини сімнадцятої статті  10№ Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з частинами вісімнадцятої та дев`ятнадцятої  статті 10№ Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів».
Визначення терміну «особливий період» наведене у статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. № 3543-ХІІ:    особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Таким чином, відповідно до частини дев`ятнадцятої  статті 10№ Закону № 2011-XII на час дії особливого періоду припинено надання військовослужбовцям, зокрема, додаткових відпусток як учасникам бойових дій.
Спірним в цій справі є питання виплати військовослужбовцю, звільненому з військової служби, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. 
Верховним Судом в рішенні від 16.05.2019 р. в зразковій справі № 620/4218/18, яке залишено без змін постановою Великою Палати Верховного Суду від 21.09.2019 р., зроблено наступний правовий висновок щодо правовідносин, які є аналогічними правовідносинам в цій справі: норми   Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, тому на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої   статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   з 2015 року по 2018 рік.
В цьому ж рішенні Верховним Судом визначено ознаки типової справи:
                - позивач, фізична особа: учасник бойових дій, звільнений з військової служби;
-   відповідач, суб`єкт владних повноважень: військова частина, на якій позивач перебував на забезпечені;
- підстави спору: а) фактичні - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби, ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) нормативні - норми права, які регулюють відносини між позивачем і відповідачем щодо проходження публічної (військової) служби, набуття статусу учасника бойових дій, нарахування та виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій. Такими нормами права є:   стаття 4 Закону України «Про відпустки», статті   5,   12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», стаття   10-1   Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,   стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;
-   предмет спору: а) протиправна бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої   статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   в період визначений підпунктами 17-18 статті   10-1   Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; б) стягнення невиплаченої грошової компенсацію при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої   статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   в період визначений підпунктами 17-18 статті   10-1   Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;
-   відносини, що регулюються одними нормами права - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби та які регулюються нормами   Закону України «Про відпустки»,   Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»,   Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,   Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;
-   позивачами заявлено аналогічні вимоги: а) визнати протиправною бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) зобов`язати військову частину нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Справа, що переглядається в апеляційному порядку, є типової у розумінні пункту 21 частини першої статті 4 КАС України, відповідно до якої  типові адміністративні справи - адміністративні справи, відповідачем у яких є один і той самий суб`єкт владних повноважень (його відокремлені структурні підрозділи), спір у яких виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачами заявлено аналогічні вимоги.
Згідно з частиною третьою статті 291 КАС України  при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
          Таким чином, судами мають враховуватися приведені правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, викладені в рішеннях, ухвалених в зразковій справі №  620/4218/18.
Враховуючи приведене, суд  доходить висновку, що хоча в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски, але в силу того, що    Законом № 2011-XII   не припинено виплату компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби, а також у зв`язку з тим,  що  у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: або безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін, або виплата грошової компенсації відпустки, тому припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток       є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.
При цьому обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12   статті 12 Закону № 3551-ХІІ, пунктом 8 статті 10№ Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР.
Відтак, у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби такому військовослужбовцю має бути  виплачена компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої   статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР   та пунктом 12 частини першої   статті 12 Закону № 3551-ХІІ, тому суд погоджує висновок суду першої інстанції  про те, що при звільненні з військової служби   ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016-2017 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої   статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Доводи апелянта про відсутність у позивача права на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки спростовані приведеними вище висновками суду.
Стосовно посилання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду, встановленого  частиною п`ятою статті 122 КАС України, суд зазначає таке.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 31.01.2022 р. відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
Відповідно до частини другої статті 293 КАС України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених   статтею 294   цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 294 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Частиною третьою статті 293 КАС України встановлено, що заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд апеляційної інстанції повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню.
Відповідачем не включено до апеляційної скарги на рішення суду будь-яких заперечень на ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду.
Відтак, оскільки апелянтом не приведено в апеляційній скарзі доводів у спростування висновків суду першої інстанції про дотримання позивачем строку звернення до суду, викладених в ухвалі від 31.01.2022 р., вважається, що відповідач погоджується із висновками, викладеними в цій ухвалі.
Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 р. в зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19) висловлено правовий висновок, відповідно до якого стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.
Відтак, суд погоджує висновок суду першої інстанції, що позивачем не пропущено строк звернення до суду.    
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Ухвалою суду від 11.04.2022 р. відповідачу Військовій частині НОМЕР_1 відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення.
Оскільки цією постановою відмовлено відповідачу у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишено без змін, суд стягує з відповідача судовий збір в розмірі 1362,00 грн.
Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини 6 статті 12 КАС України, розглянута за  правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України  розглядаються за правилами загального позовного провадження,  судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку,  крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,    242, 243,    308,    311, 315,    316,    321,    322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1  на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 31.01.2022 р. в справі № 280/11450/21 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 31.01.2022 р. в справі № 280/11450/21 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1  про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.
Стягнути з Військової частини (код ЄДРПОУ 08160298, 69068, м. Запоріжжя, вул. Стефанова, 1) за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві гривні) грн. на рахунок спеціального фонду  Державного бюджету, ( Отримувач: ГУК у м. Києві/ м.Київ/22030106, Код отримувача ( код за ЄРДПОУ): 37993783; рахунок отримувача: UA908999980313111256000026001; Код класифікації доходів бюджету: 22030106.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 30.05.2022 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
          Повне судове рішення складено 30.05.2022 р.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко