УХВАЛА

12 липня 2022 року 
м. Київ

справа №380/17281/21
адміністративне провадження № К/990/16121/22  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мацедонської В.Е., 
суддів - Данилевич Н.А., Шевцової Н.В., 
перевіривши касаційну скаргу адвоката Цвікілевича Миролава Степановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 
на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2022 року
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2022 року 
у справі № 380/17281/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Рівненської обласної прокуратури про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Рівненської обласної прокуратури, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати Наказ Генерального прокурора №125к від 06.09.2019, яким позивача звільнено з посади прокурора Рівненської області та органів прокуратури;
- поновити позивача в органах прокуратури України на посаді керівника Рівненської обласної прокуратури; стягнути з Рівненської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу до моменту фактичного поновлення на роботі; 
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь позивача витрати на правову допомогу;
- допустити до негайного виконання рішення суду про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2022 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2022 року, у задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду, відмовлено, позов ОСОБА_1 - залишено без розгляду.
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
У силу пункту 8 частини 2 статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Вищезазначеному конституційному положенню щодо забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках кореспондують стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та стаття 13 КАС України.
Згідно з частиною другою статті 328 КАС України у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені у пунктах 3, 4, 12 (залишення позову (заяви) без розгляду), 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Відповідно до частини другої статті 333 КАС України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Вирішуючи питання щодо поданої касаційної скарги, колегія суддів зазначає таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено з матеріалів справи, що наказом Генерального прокурора №125к від 06.09.2019 звільнено радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 з посади прокурора Рівненської області та органів прокуратури з 10.09.2019 у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 7 частини 1  статті 51 Закону України «Про прокуратуру»). З наказом позивач ознайомлений 09 вересня 2019 року.
Оскільки Генеральний прокурор не вносив до Ради прокурорів України відповідне звернення щодо внесення рекомендацій про звільнення з адміністративної посади прокурора Рівненської області та відповідно Радою прокурорів України такі рекомендації не надавались, вважаючи, що був порушений порядок звільнення, позивач звернувся з позовом до суду.
Відповідно до частини 1  статті 168 КАС України  позов пред`являється шляхом подання позовної заяви в суд першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.
Згідно з пунктом 5 частини 1  статті 171 КАС України  суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.
Статтею 122 КАС України  встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 5 вказаної статті встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Таким чином, за змістом наведеної процесуальної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Суди вказали, що такі законодавчо встановлені скорочені строки звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету - якнайскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. Водночас, не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.
При цьому, судами попередніх інстанцій зауважено, що «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення високої вірогідності того, що особа могла дізнатися про порушення своїх прав, зокрема, якщо особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
В свою чергу, порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретного органу, особи (або осіб) щодо неї.
Відповідно до частини 6  статті 161 КАС України  у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Відповідно до частин 1 та 2  статті 123 КАС України  у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Водночас, частинами 3 та 4  статті 123 КАС України  визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Отже, умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, а також відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів.
Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.
При цьому, законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач. Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, яка звертається до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Судами зазначено, що разом з позовною заявою позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, яка мотивована тим, що при ознайомленні з матеріалами кримінального провадження №62020000000000653, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 13.08.2020 року, позивачу стало відомо, що Генеральний прокурор Рябошапка Р.Г. не вносив до Ради прокурорів України звернень щодо внесення рекомендацій про звільнення прокурорів згідно з переліком, зокрема й позивача, з адміністративної посади.
Вказана інформація надана листом від 30.12.2020 року №05/1/3-18вих-20 Радою прокурорів України на запит слідчого у кримінальному провадженні №62020000000000653, яким повідомлено, що Генеральний прокурор Рябошапка Р.Г. не вносив до Ради прокурорів України звернень щодо внесення рекомендацій про звільнення позивача з адміністративної посади.
Позивач зазначив, що про вказані обставини дізнався лише 16.09.2021 року при ознайомленні з матеріалами наведеного кримінального провадження.
Таким чином, позивач стверджує, що про порушення свого конституційного права на працю та незаконність наказу Генерального прокурора №125 к від 06.09.2019 дізнався при ознайомленні 16.09.2021 року з матеріалами кримінального провадження №62020000000000653.
Разом з тим, судами зауважено, що до матеріалів справи долучено копію заяви (рапорту) ОСОБА_1 , подану Генеральному прокурору Рябошапці Р.Г. від 06.09.2019 року про звільнення з займаної адміністративної посади прокурора Рівненської області та органів прокуратури з 10 вересня 2019 року за власним бажанням (пункт 2 частини 2 статті  41, пункт 7 частини 1 статті  51 Закону України «Про прокуратуру».
Відповідно до наказу Генерального прокурора №125 к від 06.09.2019 саме заява ОСОБА_1 стала підставою для звільнення за пунктом 7 частини 1  статті 51 Закону України «Про прокуратуру»).
З вказаним наказом позивач ознайомився 09.09.2019 року, що підтверджено підписом на такому наказі.
Враховуючи зазначені обставини, суди дійшли висновку, що позивач був обізнаний з фактом свого звільнення з 09.09.2019 року, але до суду звернувся з позовом лише 06.10.2021 року, тобто зі спливом строку більше, ніж двох років. За цей час ОСОБА_1 не був позбавлений можливості з`ясувати наявність/відсутність звернення Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. до Ради прокурорів України щодо внесення рекомендацій про звільнення позивача з адміністративної посади.
Після ознайомлення з оскаржуваним наказом та отримання трудової книжки, позивач достеменно знав про своє звільнення з прокуратури і протягом більше, ніж двох років мав можливість оскаржити його в суді у порядку, передбаченому  КАС України.
Разом з тим, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011  визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Частиною 2  статті 6 КАС України  та  статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини»  передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Відповідно до  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  кожному гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом.
Разом з тим, Європейський суд з прав людини, наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
При цьому очікується, що заявник продемонструє уважне ставлення до дотримання процесуальних вимог національного законодавства, наприклад до строків для подання адміністративного позову (рішення Європейського суду з прав людини від 7 вересня 1999 року у справі «Йодко против Литви» (Jodko v. Lithuania).
На підставі зазначеного, суди дійшли висновку, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідачів. Тривала пасивна поведінка особи не вказує на дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Зважаючи на те, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом, а наведені ним причини пропуску цього строку не дають підстав для визнання їх поважними, суди дійшли висновку, що строк звернення до суду пропущений через відсутність зусиль позивача і належної старанності, особливо з огляду на його реальну обізнаність з фактом видачі наказу про звільнення та отримання трудової книжки, а тому наявні правові підстави для залишення позову без розгляду.
У касаційній скарзі скаржник наводить ті ж самі обставини пропуску строку, що і в суді першої та апеляційної інстанції, вказуючи, що датою, коли скаржник дізнався про порушення своїх прав є 16.09.2021 року. Так, представник позивача продовжує стверджувати, що датою, з якої слід рахувати початок перебігу строку - 16.09.2021 року, після ознайомлення 16.09.2021 року з матеріалами кримінального провадження №62020000000000653. Натомість, скаржнику було відомо про оскаржуваний наказ 09.09.2019 року, що підтверджено підписом на такому наказі. А тому, доводи скаржника про те, що він не міг знати про порушення своїх прав до моменту ознайомлення із матеріалами кримінального провадження є безпідставними.
Отже, скаржник у касаційній скарзі не спростовує висновки суду першої інстанції, з якими погодився суд апеляційної інстанції, щодо пропуску строку на подання позовної заяви, а також ненаведення поважних підстав для поновлення такого сстроку.
З огляду на наведене, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, залишаючи позов без розгляду, правильно застосував норми процесуального права (стаття 120, 122, 123 КАС України), що є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що, в свою чергу, відповідно до частини другої статті 333 КАС України є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.
Керуючись статтями 169, 296, 299, 333 Кодексу адміністративного судочинства України, -
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Цвікілевича Миролава Степановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2022 року у справі № 380/17281/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Рівненської обласної прокуратури про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                               В. Е. Мацедонська 
Судді                                                                                                                    Н. А. Данилевич
                                                                                                                             Н. В. Шевцова