Дата документу 15.06.2022 Справа № 334/4126/20

Запорізький Апеляційний суд

ЄУН 334/4126/20 Пр. № 22-ц/807/681/22  	Головуючий у 1-й інстанції Турбіна Т.Ф. Повний текст рішення складено 01.11.2021 року. Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2022 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Маловічко С.В., Подліянової Г.С.
за участі секретаря                                        Камалової В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 в особі представника  ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні, володінні і розпорядженні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та виселення
ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-6), в якому просив усунути перешкоди у реалізації права власності на належну квартиру шляхом визнання ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та виселити їх з квартири. 
В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що йому на праві особистої приватної власності належить однокімнатна квартира загальною площею 26,85 м2, житловою площею 14,82 м2, за адресою: АДРЕСА_1 , яку він придбав за договором купівлі-продажу на електронних торгах 24.02.2020 року за 162570,15 грн. Підстава виникнення права власності: свідоцтво від 25.03.2020 року, видане приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С., зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за № 532.
Зазначена квартира належала на праві особистої приватної власності боржнику ОСОБА_5  26.05.2020 року, за участю представників ОСББ «Трансформаторщик 6» ним було здійснено входження до квартири, в якій було виявлене певне майно та невідомий чоловік, який не надав документи та відмовився назвати прізвище і інші анкетні дані. За цією подією було складено акт розкриття дверей квартири від 26.05.2020 року. 
Відповідач ОСОБА_1 самоправно вселився до спірної квартири 10.07.2020 року. Також під час продажу квартири 03.02.2020 року в ній була зареєстрована неповнолітня дочка боржника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , 2003 р.н.
Тобто, ОСОБА_1 і неповнолітня ОСОБА_2 зареєстровані в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 в той час, коли квартира належала на праві особистої приватної власності попередньому власнику квартири ОСОБА_5 . Їх право на реєстрацію та користування квартирою є похідним від права власності ОСОБА_5 на вказану квартиру.
Між тим, у зв`язку з продажем квартири на електронних торгах 24.02.2020 ОСОБА_5 втратила право власності на квартиру, а отже, з цього часу ОСОБА_1 та неповнолітня ОСОБА_2 також втратили право на користування та володіння квартирою і на реєстрацію в квартирі.
Проте, ці особи не знялись з реєстраційного обліку за адресою квартири після її продажу і виявляють намір у подальшому проживати в належній позивачу квартирі проти його волі та бажання.
Реєстрація та проживання відповідачів в належній позивачу на праві особистої приватної власності квартирі існує всупереч волі власника та створює йому перешкоди в користуванні, володінні та розпоряджанні належною квартирою.
Після припинення права власності ОСОБА_5 на квартиру позивач не укладав з відповідачами будь-яких угод щодо їх подальшого проживання та реєстрації в спірній квартирі. ОСОБА_1 та неповнолітня ОСОБА_6 не належать до кола теперішніх власників квартири. Право ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 на реєстрацію в квартирі, а також на користування квартирою, є похідним від права власності ОСОБА_5 на вказану квартиру.
Втрата ОСОБА_5 24.02.2020 року права власності на квартиру тягне за собою втрату ОСОБА_1 та неповнолітньою ОСОБА_2 з 24.02.2020 права на користування квартирою і на реєстрацію в ній.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Турбіну Т.Ф. (а.с. 15).
Ухвалою суду першої інстанції провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження (а.с. 26). 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2021 року (а.с. 124-126), з урахуванням ухвали суду першої інстанції від 05.01.2022 року  про виправлення описки (а.с.161), позов ОСОБА_4 у цій справі задоволено.
Усунуто ОСОБА_4 перешкоди у користуванні, володінні і розпорядженні квартирою АДРЕСА_2 .
Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 та виселено їх з квартири АДРЕСА_2 .
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 132-134) просили рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 147).
Ухвалами апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 164-165, 175), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с. 170, 176) з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів апеляційного суду (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів, з яких 11 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень), відпусток судді-доповідача (а.с. 203).
Позивач ОСОБА_4 подав апеляційному суду відзив (а.с. 182-194) на вищезазначену апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у цій справі. 
Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 01.06.2022 року, не відбувся через зміну графіку роботи Запорізького апеляційного суду під час воєнного стану в Україні (а.с. 204).
У дане судове засідання 15 червня 2022 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи особисто (а.с. 210-211) та у тому числі через представника  ОСОБА_3 , що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали. 
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за присутністю представника останніх – адвоката Черкашина І.І. (а.с. 140-141), а також позивача ОСОБА_4 і його представника – адвоката Железняк В.К. 
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, що з`явились, у тому числі:
-представника відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Черкашина І.І., який у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що ОСОБА_1 , 1952 р.н., є батьком ОСОБА_5 , раніше спірна квартира належала саме йому, але він подарував цю спірну квартиру своїй дочці ОСОБА_5 ще у 2014 році, але продовжував жити у цій квартирі, він є особою з інвалідністю ІІ групи, іншого житла у нього немає, договір дарування не містив обтяження щодо проживання у подальшому батька у квартирі дочки, він також не визнавав недійсним цей договір дарування спірної квартири з будь-яких підстав; відповідач ОСОБА_2 , 2003 р.н., є дочкою ОСОБА_5 , та онукою відповідача ОСОБА_1 , на час ухвалення оскаржуємого рішення суду 21 жовтня 2021 року вона була вже повнолітньою, їй було 19 років; але вона теж іншого житла немає; мешкала із дідом у спірній квартирі, у 2020 році мати зареєструвала її, як неповнолітню, у спірній квартирі; 
-позивача ОСОБА_4 і представника останнього – адвоката Железняк В.К., які у тому числі на запитання апеляційного суду зазначали, що спірна квартира є однокімнатною, ОСОБА_4 , як законний власник цієї квартири, з дати її придбання на торгах у 2020 році, не може до неї вселитись, оскільки там мешкають відповідачі, відповідач ОСОБА_2 є дочкою боржника ОСОБА_5 , раніше жила із своєю матір`ю за іншою адресою, там же й була зареєстрована, тобто має інше житло, лише у 2020 році ОСОБА_5 , як мати, під час проведення торгів з реалізації спірної квартири зареєструвала свою 17-річну дочку – відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі; торги з реалізації спірної квартири є дійсними, підтвердженням тому у тому числі додатково є постанова Верховного Суду від 14.02.2022 року в іншій справі ЄУН 334/3999/20 за позовом ОСОБА_5 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро), державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_4 про визнання електронних торгів недійсними, якою якого залишено без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_5 , залишено без змін рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року про відмову у задоволенні вищезазначеного позову позивача; крім того, останньою підтверджено обставину, що «…Реєстрація місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 у спірній квартирі після ухвалення судового рішення про стягнення з власника майна коштів та передачі квартири на реалізацію свідчить про недобросовісність дій боржника та намагання ускладнити виконання судового рішення. ОСОБА_7 мала усвідомлювати можливість звернення стягнення на майно у разі неналежного виконання своїх зобов`язань за кредитним договором. Вказане узгоджується із висновком ВП ВС, викладеним у постанові від 22 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21), просили долучити до матеріалів цієї справи копію вказаної постанови ВС в іншій справі (а.с. 219225), 
перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідачів ОСОБА_1  та ОСОБА_2  в особі представника ОСОБА_3  у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Судовими рішеннями є …рішення, постанови…(ст. 258 ч.1 ЦПК України).
Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача ОСОБА_4 у повному обсязі у цій справі, керувався ст.ст. 4, 5, 12, 13, 77-81, 259, 263-265, 353, 354 ЦПК України та виходив із із обґрунтованості та доведеності останнього у цій справі.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.
Так, судом першої інстанції встановлено, що при примусовому виконанні виконавчого листа №334/7598/18, виданого 21.02.2019 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з  ОСОБА_7  на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» суми боргу у розмірі 139783,52 грн. на електронних торгах, проведених ДП «СЕТАМ», 24.02.2020 року була реалізована житлова однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , яка належала на праві власності ОСОБА_7 . Згідно із протоколом №467414 переможцем електронних торгів визначений ОСОБА_4 . Ціна продажу майна 162570,15 грн. 
На підставі акту про проведені електронні торги, складеного ОСОБА_8 , старшим державним виконавцем Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Дніпро) 23.03.2020, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. видане свідоцтво від 25.03.2020, зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за № 532, про право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 26,85 м2, житловою площею 14,82 м2, яка буда придбана ОСОБА_4 на електронних торгах 24.02.2020 (а.с. 9-12).
Згідно із актом розкриття дверей квартири від 26.05.2020 року, ОСОБА_4 за участю представників ОСББ «Трансформаторщик 6» здійснив входження до належної йому квартири АДРЕСА_2 , в якій було виявлене певне майно та невідомий чоловік, який не надав документи та відмовився назвати прізвище і інші анкетні дані (а.с. 13). 
З метою усунення перешкод у користуванні квартирою ОСОБА_4 у липні 2020 року звернувся до суду першої інстанції з даним позовом. 
За даними Департаменту реєстраційних послуг ЗМР, за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрований ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 24.07.1997 року по теперішній час (а.с. 24), та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 03.02.2020 року по теперішній час (а.с. 23). 
Попередній власник квартири  ОСОБА_7  зареєстрована за адресою АДРЕСА_3  з 05.12.2014 року по теперішній час (а.с. 25), тобто за спірною адресою не була зареєстрована, не проживала і не проживає. 
Зареєстрована у спірній квартири ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка на момент реєстрації у спірній квартирі і відкриття провадження у даній справі була неповнолітньою, є донькою попередньої власниці квартири ОСОБА_7 .
За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, за ОСОБА_1 ,  ОСОБА_9 зареєстрованого на праві власності нерухомого майна немає (а.с. 93-94). 
При цьому, надану представником відповідача інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо фізичної особи       ОСОБА_10 суд першої інстанції правильно відхилив, оскільки вказаний документ не стосується відповідачки у справі є     ОСОБА_11 .
Так, судом першої інстанції також правильно було встановлено, що  ОСОБА_5  набула право власності на вказану квартиру на підставі договору дарування квартиривід 13.12.2014 року (а.с. 115-116), згідно з яким 13.12.2014 року відповідач ОСОБА_1 , як власник квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який був зареєстрований та мешкав у вказаній квартирі, подарував квартиру ОСОБА_5 , яка була зареєстрована і мешкала за адресою: АДРЕСА_4 .
В п. 2 абз. 3 договору дарування зазначено, що в квартирі окрім ОСОБА_1 не мешкають інші особи, в тому числі діти, які мають право користування квартирою.
Таким чином, з припиненням права власності на квартиру у зв`язку з її відчуженням,  ОСОБА_1 втратив з 13.12.2014 року право на володіння, користування та розпорядження цією квартирою, яке йому належало як власнику квартири. 
Вбачається, що після відчуження квартири  ОСОБА_7  попередній власник  ОСОБА_1  з реєстрації за адресою відчуженої квартири не знявся і продовжував мешкати в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зі згоди нового власника ОСОБА_5 . 
При цьому  ОСОБА_5  продовжувала бути зареєстрованою і проживати разом з чоловіком за адресою: АДРЕСА_4 , як вказується у відзиві на позовну заяву (а.с. 87-89). 
Доказів, що неповнолітня дочка боржника ОСОБА_7 - ОСОБА_2 постійно проживала у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , суду першої інстанції не було надано. 
При цьому, судом першої інстанції було правильно встановлено, що реєстрація неповнолітньої ОСОБА_2 , 2003 р.н., за спірною адресою була здійснена 03.02.2020 року, тобто під час проведення виконавчих дій щодо звернення стягнення на квартиру боржника.
Так, відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» при проведенні виконавчих дій щодо звернення стягнення на майно боржника 05.09.2019 року старший державний виконавець Сівакова О.О. Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) винесла постанову про накладення арешту на майно боржника: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Постановою від 21.10.2019 року здійснено опис і арешт майна боржника: квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідні відомості зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
10.01.2020 року державний виконавець передала заявку з документами до ДП «Сетам» для продажу квартири. Торги проводились двічі: 03.02.2020 року – не відбулись у зв`язку з відсутністю допуску учасників; 24.02.2020 року – відбулись, в результаті чого квартира була продана ОСОБА_4 . 
Між тим, під час продажу квартири на електронних торгах 03.02.2020 року в арештованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 була зареєстрована неповнолітня на той час дочка боржника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Внаслідок продажу квартири на електронних торгах 24.02.2020 року ОСОБА_5 втратила право власності на квартиру: право на володіння, користування та розпорядження квартирою.
Право на користування спірною квартирою відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було похідним від права власності ОСОБА_5 на вказану квартиру.
У зв`язку з продажем квартири на електронних торгах 24.02.2020 року ОСОБА_5 втратила право власності на квартиру, а отже, з цього часу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також втратили право на користування та володіння квартирою, а відтак і на реєстрацію в квартирі.
Відповідачі у добровільному порядку не знялись з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири після її продажу, продовжуючи надалі займати квартиру, яка на праві власності належить ОСОБА_4 . 
Реєстрація та проживання відповідачів в належній позивачу на праві особистої приватної власності квартирі всупереч волі власника створює йому перешкоди в користуванні, володінні та розпоряджанні належною квартирою.
Після припинення права власності ОСОБА_5 на квартиру позивач не укладав з відповідачами будь-яких угод щодо їх подальшого проживання та реєстрації в спірній квартирі.
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не належать до кола теперішніх власників квартири, членів його сім`ї. 
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання, проживання  членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. 
Ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Доводи відповідачів щодо застосування до спірних правовідносин приписів ч. 2 ст. 109 ЖК України є безпідставними, оскільки спірна квартира не була іпотечним майном, а була реалізована державним виконавцем в межах виконавчого провадження на публічних торгах, переможцем яких став позивач, і який як власник спірного майна вправі користуватися та розпоряджатися належним йому майном. 
Разом з тим, судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_4 як новий власник, який придбав спірну квартиру в установленому законом порядку на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідачі, право користування спірною квартирою яких було похідним від прав колишнього власника квартири ОСОБА_7 , відмовляються виселятися з неї та зніматись з реєстраційного обліку.
Таким чином, порушене право позивача, як нового законного власника спірної квартири, підлягає захисту в обраний спосіб, а саме усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відповідачів із належної йому на праві власності квартири, яку відповідачі займають без законних на те підстав.
На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги відповідачів  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  в особі представника ОСОБА_3  дублюють доводи їх заперечень проти позову позивача у цій справі, викладені у відзиві на позову заяву (а.с. 87-89), яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідачів у цій справі, яку вони та їх представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою, є безпідставними, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.
Позивач ОСОБА_4 був на час розгляду цієї справи судом першої інстанції і досі є (а.с. 215-218) одноособовим власником вищезазначеної спірної квартири та належним позивачем у цій справі.
ОСОБА_4 має право на захист своїх житлових прав у вищезазначений обраний ним у цій справі спосіб.
Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
П. 2 ст. 8 вказаної Конвенції чітко визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача ОСОБА_4 , як законного власника квартири, захищені і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Відповідно до правовою висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. При цьому у цій постанові також звернуто увагу на те, що права власника житлового приміщення також захищені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
У справі, що переглядається, спір щодо користування житлом виник між законним з 25.03.2020 року власником однокімнатної квартири, який позбавлений досі повноцінної можливості використовувати її на власний розсуд, у тому числі для власного проживання тощо, та користувачами цієї квартири – ОСОБА_12 та ОСОБА_2 , які проживали у цій квартирі лише за згоди колишнього власника  ОСОБА_7 .  
Обов`язок забезпечувати житлом батька ОСОБА_1 , який у тому числі особою з інвалідністю ІІ групи (а.с. 92), та який на свій розсуд ще у 2014 році подарував своє житло у вигляді вищезазначеної спірної квартири без встановлення будь-яких сервітутів своїй дочці  ОСОБА_7  та яка право на цю квартиру втратила при вищевикладених обставинах, лежить саме на дочці ОСОБА_7 , а не на позивачі у цій справі - ОСОБА_4 . 
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.
За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).
Підстави для звільнення від доказування відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
Відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та їх представник не надали суду першої інстанції у цій справі належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування позову позивача у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідачів. 
Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, та зокрема стороною відповідачів апеляційному суду не надані.
Надана стороною позивачів апеляційному суду у судовому засіданні у цій справі постанова Верховного Суду від 14 лютого 2022 року в іншій цивільній справі ЄУН 334/3999/20 за позовом  ОСОБА_7 , яка діяла у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої  ОСОБА_2 , 2003 р.н., до Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ДП «СЕТАМ», ОСОБА_4 про визнання вищезазначених електронних торгів недійсними, якою касаційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення та залишено без змін рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2021 року, яке набрало законної сили ще 12 жовтня 2021 року, оскільки було залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року, може бути прийнята апеляційним судом до уваги на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України при перегляді та законності рішення суд першої інстанції від 21 жовтня 2021 року у цій справі.
В силу вимог ст. 82 ч. 4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням у …цивільній … справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2021 року в іншій цивільній справі ЄУН 334/3999/20, яке набрало законної сили ще 12 жовтня 2021 року, лише додатково підтверджено обставину відносно відповідача ОСОБА_2 , а саме, що «…Реєстрація місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 у спірній квартирі після ухвалення судового рішення про стягнення з власника майна коштів та передачі квартири на реалізацію свідчить про недобросовісність дій боржника та намагання ускладнити виконання судового рішення. ОСОБА_7 мала усвідомлювати можливість звернення стягнення на майно у разі неналежного виконання своїх зобов`язань за кредитним договором. Вказане узгоджується із висновком ВП ВС, викладеним у постанові від 22 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 (провадження № 14-113цс21)». 
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Апеляційним судом також встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції у цій справі по суті спору є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 в особі представника  ОСОБА_3  залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2021 року у цій справі залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 17.06.2022 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Маловічко С.В.	Подліянова Г.С.