РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2022 року 
м. Рівне

Справа № 569/5052/19
Провадження № 22-ц/4815/540/22

Рівненський апеляційний суд:
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий : Боймиструк С.В.,
судді: Хилевич С.В., Шимків С.С.,
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,
за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування наказу і свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2019 року ОСОБА_1 до Рівненського міського суду із позовом до Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування наказу і свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, в якому просить:
визнати недійсним і скасувати наказ УЖКГ від 01 серпня 2017 року №389 про передачу житла у приватну власність ОСОБА_4 в частині, що стосується приватизації квартири АДРЕСА_1 та Свідоцтво про право власності б/н на квартиру АДРЕСА_1 , видане УЖКГ виконавчого комітету Рівненської міської ради 01.08.2017 року;
визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 15.12.2017 року, серія та номер2366, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Табінським О.І. та припинити право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 15.12.2017 року та зареєстрованого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Табінським О.І. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 разом зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_6 та сином ОСОБА_7 в 1989 році згідно черги від основного місця роботи чоловіка на Рівненському заводі Залізобетонних виробів та конструкцій отримали квартиру АДРЕСА_1 . В указаній квартирі були зареєстровані та проживали фактично однією сімє`ю з моменту її отримання в 1989 році в складі з трьох чоловік: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , та сина ОСОБА_7 , з 1995 року з народженням сина ОСОБА_8 , сімє`ю з чотирьох чоловік. Вказує, що у 2013 році змушена була виїхати на заробітки за кордон, а після повернення в Україну у 2017 році довідалась, що заочним рішенням Рівненського міського суду від 09 серпня 2016 року її та ОСОБА_7 визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 за позовом її сина ОСОБА_4 ..
21 лютого 2018 року ухвалою Рівненського міського суду зазначене заочне рішення скасовано, рішенням Рівненського міського суду від 20 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.
Дане рішення було оскаржено ОСОБА_4 в апеляційному порядку. За наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4 рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено. Таким чином позивач вважає, що за нею збережене право користування житловою квартирою АДРЕСА_1 , як наймача, відповідно дане право користування наділяє її і правом на приватизацію даної квартири. Однак таким правом вона скористатись не може, оскільки дана квартира вже приватизована одноособово її сином ОСОБА_4 , а в подальшому і відчужена за договором купівлі-продажу 15 грудня 2017 року ОСОБА_5 . Позивач вважає, що така приватизація квартири, що здійснена одноособово її сином ОСОБА_9 , та відповідно подальше її відчуження є незаконними, оскільки в такий спосіб вона позбавилася конституційного права на житло, право на яке нею набуте згідно закону і існує на даний час.
Рішенням Рівненського міського суду від 18 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 до Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування наказу і свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу - залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій покликається на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що суд посилався на обставини встановлені у постанові Волинського апеляційного суду у справі №569/5435/16 від 05.04.2021 року. Однак постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 08 грудня 2021 року постанова Волинського апеляційного суду від 05.04.2021 року скасована та залишено в силі рішення Рівненського міського суду від 20.06.2018 року, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням – задоволено частково, а саме: визнано ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 . Щодо ОСОБА_1 – в задоволенні позовних вимог відмовлено, тобто суд визнав її право користування зазначеною житловою площею.
Стверджує, що місцевим судом необґрунтовано відхилено клопотання про зупинення провадження по справі у зв`язку з касаційним оскарженням рішення по цивільній справі 569/5435/16.
Просить рішення Рівненського міського суду від 18 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
У відзиві на апеляційну скаргу Департамент інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради спростовує доводи апелянта та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
змін.
Судом встановлено, що заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 серпня 2016 року, цивільна справа №569/5435/16-ц, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 визнано такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . Підставою для ухвалення даного рішення стала тривала відсутність відповідачів без поважних причин за місцем їх реєстрації, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з травня 2013 року у квартирі не проживали, участі в утриманні житла не приймали, не оплачували комунальні послуги, особистих речей в квартирі не мали.
Ухвалою Рівненського міського суду від 21 лютого 2018 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 серпня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням – скасовано і призначено справу до розгляду за правилами позовного провадження. 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 червня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Підставою для ухвалення даного рішення стало те, що відповідач ОСОБА_1 була відсутня по місцю реєстрації, за адресою: АДРЕСА_2 понад шість місяців з поважних причин - виїзду на роботу за межі України та не втратила інтерес до спірного житла, яке було її місцем проживання з 1988 року.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , подану його представником ОСОБА_10 задоволено частково.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову скасовано.
ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування квартирою відмовлено.
Підставою для прийняття зазначеної постанови стало те, що до участі у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення не було залучено в якості третьої особи ОСОБА_5 , яка станом на лютий 2018 року була власником квартири АДРЕСА_3 , тобто апеляційний суд вважав, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням по справі в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову в зв`язку з незалученням до участі у справу всіх осіб, а оцінка доводів апеляційної скарги є передчасною, оскільки вони можуть бути предметом розгляду при новому розгляді справи у суді.
Постановою Верховного Суду України від 27 січня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Постанову Рівненського апеляційного суду від 16 липня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи постанову апеляційного суду від 16 липня 2019 року та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховним Судом звернуто увагу на те, що сама лише неможливість залучення ОСОБА_5 до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стадії апеляційного розгляду справи (у редакції ЦПК України, на дату розгляду апеляційної скарги), з огляду на той факт, що предметом апеляційного розгляду є апеляційна скарга подана особою, питання про права якої вирішені оскаржуваним рішенням, не свідчить, що апеляційний суд був позбавлений можливості вирішити справу по суті спору з урахуванням доводів апеляційної скарги особи, яка не була залучена до участі у справі, та додатково наданих нею доказів.
Постановою Волинського апеляційного суду від 05 квітня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_11 задоволено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 червня 2018 року в частині відмови у задоволені позову скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 08 грудня 2021 року Постанову Волинського апеляційного суду від 05 квітня 2021 року скасовано, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 червня 2018 року в частині вирішення позовних вимог заявлених до ОСОБА_1 залишено в силі.
Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до положень пункту 2 частини 3 статті 71 ЖК УРСР, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.
Згідно роз`яснень, наданих у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Ці роз`яснення слід враховувати і при розгляді вимог про його приватизацію, заявлених такою особою.
Відповідно до статті 1, частини 1 статті 5, статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.
Згідно із частиною 1 статті 5 цього Закону, до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що приватизацію проведено без участі ОСОБА_1 .
Враховуючи, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 червня 2018 року відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, вона, як і ОСОБА_4 , має право на приватизацію спірної квартири, тому наявне порушення її прав на приватизацію житлового приміщення відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна».
Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У частині першій статті 2 ЦПК України зазначено, що метою цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Судом встановлено, що між сторонами протягом тривалого часу існував спір щодо визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом.
На час приватизації ОСОБА_4 квартири та видання 01.08.2017 року Управлінням житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Рівненської міськради було чинним рішення суду про визнання позивачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, що стало підставою для зняття їх з реєстрації в ній, внаслідок чого  ОСОБА_4 одноосібно набув у власність у порядку приватизації зазначену квартиру. Однак у подальшому це рішення суду скасовано і в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом, відмовлено. Приватизувавши це нерухоме майно, ОСОБА_4 відчужив його ОСОБА_5 за оспорюваним договором купівлі-продажу.
Отже відчуження спірної квартири відбулося без участі позивача, з порушенням її прав, яка має право на користування спірною квартирою та не позбавлена права приватизації, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, згідно з вимогами частини першої статті 203, частин першої і третьої статті 215 ЦК України.
За таких обставин, апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України.
При зверненні з позовом ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 2305,20 грн., що відповідає трьом заявленим немайновим вимогам.
При поданні апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 150% від сплаченої суми при поданні позову, що становить 2305,20*150%=3457,8 грн.
Позивач є інвалідом 2 групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення (т.2 а.с. 108), а тому не сплачувала судовий збір за подання апеляційної скарги в силу вимог п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Отже за розгляд справи в суді першої інстанції з відповідачів на користь ОСОБА_1 слід стягнути 2305,20 грн. судового збору, по 768,40 грн. з кожного відповідача.
За перегляд справи апеляційним судом з відповідачів на користь держави слід стягнути 3457,8 грн. судового збору, по 1152,60 грн. з кожного відповідача.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Визнати недійсним та скасувати наказ Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради від 01 серпня 2017 року №389 про передачу житла у приватну власність ОСОБА_4 в частині, що стосується приватизації квартири АДРЕСА_1 та Свідоцтво про право власності б/н на квартиру АДРЕСА_1 , видане Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради 01 серпня 2017 року.
Визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 15 грудня 2017 року, серія та номер 2366, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Табінським О.І. та припинити право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 15.12.2017 року та зареєстрованого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Табінським О.І. 
Стягнути в рівних долях з Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 2305 гривень 20 копійок судового збору по 768 гривень 40 копійок з кожного відповідача.
Стягнути в рівних долях з Департаменту інфраструктури та благоустрою Рівненської міської ради,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 на користь держави 3457 гривень 80 копійок  судового збору по 1152 гривні 60 копійок з кожного відповідача.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови складений 22 серпня 2022 року.

Головуючий                                                                С.В. Боймиструк

Судді:                                                                        С.В. Хилевич

                                                                               С.С. Шимків