Дата документу 20.05.2022 Справа № 336/2115/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 336/2115/21 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/1129/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 
                                
                                П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2022 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В., суддів Кочеткової І.В., Кримської О.М.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційні скарги Концерну «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Концерну «Військторгсервіс» в особі Філії «Південна» концерну «Військторгсервіс» про стягнення грошових сум,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Концерну «Військторгсервіс» в особі Філії «Південна» концерну «Військторгсервіс» про стягнення грошових сум.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він працював на посаді помічника начальника з постачань філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс». Наказом начальника зазначеної філії від 29.10.2020р. № 296л його звільнено із займаної посади.

Перебуваючи на посаді помічника начальника з постачань філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс», виконуючи свої службові обов`язки для задоволення потреб службової необхідності, він систематично направлявся у відрядження у різні міста України, але станом на час звернення до суду із позовом філією «Південна» Концерну «Військоторгсервіс» йому не виплачено компенсацію витрат у зв`язку з відрядженням за період з червня по серпень 2020 року у сумі 9 296,00 грн.
Будучи учасником бойових дій та маючи не використані дні додаткової відпустки за весь період роботи, він звертався до керівництва підприємства з проханням надати йому додаткову щорічну відпустку, але керівництвом підприємства не надано можливості реалізації його права. При звільненні він листом звернувся до керівництва Філії «Південна» Концерну «Військоторгсервіс» з проханням надати йому грошову компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій, але на його звернення було повідомлено про те, що не використана додаткова відпустка як учаснику бойових дій при звільненні компенсації не підлягає. Тому просив стягнути з відповідача компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку як учаснику бойових дій у сумі 7 672,98 грн.

Також ОСОБА_1 у позовній заяві зазначив, що у період роботи на зазначеному підприємстві захворів, у зв`язку з чим був вимушений проходити лікування з 29 жовтня 2020 року по 02 листопада 2020 року, про що надав листок непрацездатності. На підставі зазначеного листка непрацездатності Філією «Південна» Концерну «Військторгсервіс» йому нарахована допомога по тимчасовій втраті працездатності у сумі 657,04 грн., з якою він не погоджується. Вказує, що відповідачем не виплачено 1 535,24 грн. компенсації тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання, не пов`язаного з нещасним випадком на виробництві строком до п`яти днів.

Позивач просить визнати протиправною бездіяльність Концерну «Військторгсервіс» в особі Філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» щодо не нарахування та не виплати компенсації витрат у зв`язку з відрядженням, грошової компенсації щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій з часу працевлаштування по час звільнення та компенсації тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання, не пов`язаного з нещасним випадком на виробництві строком до п`яти днів, та стягнути вищевказані грошові компенсації на його користь, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» в особі Філії «Південна» концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_1 компенсацію витрат у зв`язку із відрядженнями за період часу з червня по серпень 2020 року у сумі 9 296,00 грн.
Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» в особі Філії «Південна» концерну «Військторгсервіс» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у сумі 1 500,00 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» в особі Філії «Південна» концерну «Військторгсервіс» в дохід держави судовий збір у розмірі 908 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Концерн «Військторгсервіс» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи в частині компенсації витрат не відрядження, просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на пропуск позивачем строку звернення до суду із вимогою про стягнення компенсації за відрядження. 

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду в частині відмовлених вимог щодо компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд, зазначивши, що позивач має право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати як учасник бойових дій, дійшов до помилкового висновку, що така невикористана відпустка не підлягає грошовій компенсації.
Відзиви на апеляційні скарги сторонами не надавалися, хоча копію апеляційної скарги Концерну «Військторгсервіс» вручено уповноваженій особі позивача 21 лютого 2022 року, а копію апеляційної скарги ОСОБА_1 вручено уповноваженій особі відповідача 11 квітня 2022 року, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, які містяться у матеріалах справи.

Відсутність відзивів на апеляційні скарги не перешкоджає апеляційному розгляду 
справи відповідно до приписів ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.
Згідно із п.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових правовідносин. 

Тому, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.
Положеннями ст.121 КЗпП передбачено, що працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій, у зв`язку зі службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

Згідно із ст.233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом встановлено, що Наказом від 29.10.2020 року № 296л звільнено ОСОБА_1 з посади помічника начальника філії з постачань філії «Південна» Концерну «Військторгсервіс» за прогул без поважних причин, учинений 30 вересня 2020 року (п. 4 ст. 40 КЗпП України) (а.с. 12).
В подальшому було змінено дату звільнення позивача на 05.11.2020р., оскільки на дату звільнення 29.10.2020р. позивач перебував на лікарняному. 

Листом від 23.11.2020р. № 1207 на звернення від 09.11.2020р. ОСОБА_1 філія «Південна» Концерну «Військторгсервіс» інформувала про те, що наказ від 29.10.2020р. № 296л надіслано йому засобами поштового зв`язку. Також даним листом позивача повідомлено, що не використана додаткова відпустка як учаснику бойових дій компенсації при звільнені не підлягає. Додатково повідомлено, що відповідно до ст.116 КЗпП України в день звільнення з ним був проведений повний розрахунок (а.с. 13).

Листом від 03.12.2020р. № 1242 позивача повідомлено, що на усі його запитання були надані відповіді в листах від 23.11.2020р. № 1207 та від 24.11.2020р. № 1214, довідка про суми нарахованої та виплаченої йому заробітної плати та розрахунок лікарняного буде направлено пізніше, у зв`язку із хворобою бухгалтера. Та нагадано про необхідність отримання трудової книжки згідно з п. 4.2 Інструкції № 58 (а.с.16). 

ОСОБА_1 має посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_1 , видане 12.06.2007р. (а.с. 11).
21 січня 2021 року ОСОБА_1 направив відповідачу звернення, у якому просив зазначити суму заборгованості перед ним, належну йому при звільненні, із зазначенням усіх складових, зокрема, боргу по заробітній платі, компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій, суму лікарняних, суму комепнсації витрат по відрядженням (а.с. 17).

На дане звернення позивача філія «Південна» Концерну «Військторгсервіс» повідомила, що заборгованості по заробітній платі та за лікарняний не мається, додаткова відпустка як учаснику бойових дій компенсації при звільненні не підлягає, компенсацію витрат по відрядженням йому буде виплачено у найближчий час (а.с.18).

Всі невиплачені розрахункові позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що філія «Південна» Концерну «Військторгсервіс» у листі від 12.02.2021р. № 80/1 фактично визнала наявність невиплаченої компенсації витрат у зв`язку з відрядженнями на суму 9 296,00 та зобов`язалась виплатити її у найближчий час, та, враховуючи, що таке визнання відбулось вже після звільнення позивача, а саме, у лютому 2021р., то пропуск строку звернення до суду про їх стягнення відбувся з поважних причин. 

Також судом було відхилено клопотання відповідача про застосування місячного строку давності в частині зазначених вимог у зв`язку із недоведеністю відповідачем факту отримання позивачем наказу про звільнення 27 листопада 2020 року, надісланого йому засобами поштового зв`язку.

Саме ці висновки суду вважає неправильними відповідач, зазначаючи в обґрунтування доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що позивач знав про порушення свого права з моменту отримання наказу про звільнення засобами поштового зв`язку, тобто з 27 листопада 2020 року. До апеляційної скарги апелянт приєднав копії рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень, які не були предметом дослідження у суді першої інстанції в силу їх неподання Концерном «Військторгсервіс».
Колегія наголошує на приписах статті 367 ЦПК України, якою визначено межі апеляційного розгляду.
Частинами 1, 2, 3 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази , що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї; докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від його волі.

Прохаючи на стадії розгляду справи судом першої інстанції застосувати передбачені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду та вказуючи, що наказ про звільнення був вручений позивачу 27.11.2020р., відповідач не подав суду першої інстанції доказів про ці обставини. 
Між тим, жодних доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, апеляційному суду не надано, внаслідок чого такі докази не приймаються колегією суддів в силу вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України. 

Твердження апелянта-відповідача про те, що ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права щодо невиплати йому компенсації за відрядження через три банківські дні після прибуття з відрядження, є безпідставними, оскільки такі витрати входять до розрахункових при звільненні, які мають бути виплачені працівнику у день звільнення або при відсутності на роботі у день звільнення на першу його вимогу. Зі свого боку, роботодавець при звільненні працівника має повідомити останнього про наявність заборгованості та її складові.
Отже, згідно зі статтею 233 КЗпП України, оскільки компенсація витрат по відрядженням не входить до структури заробітної плати, але входить до розрахункових при звільненні працівника, на її стягнення в судовому порядку поширюється тримісячний строк для звернення до суду. 
Колегія зазначає, що відповідач не надав суду доказів, що повідомив ОСОБА_1 письмово про розмір заборгованості, яка належить йому до виплати у зв`язку із звільненням. Тому позивач спрямовував декілька листів відповідачу із проханням надати інформацію про цю заборгованість та її складові.

Першим листом від 23.11.2020р. йому було повідомлено лише про те, що не підлягає компенсації невикористана додаткова відпустка, на яку він має право як учасник бойових дій; другим листом від 03.12.2020р. було повідомлено, що довідка про суму заборгованості буде надана після виходу з лікарняного бухгалтера. Та тільки у листі № 80/1 від 12.02.2021р. було чітко по пунктах зазначено про всі складові заборгованості та компенсації, у якій, зокрема, у пункті 3 вказано, що компенсації витрат у зв`язку з відрядженням за період з чер-
вня по серпень 2020р. у сумі 9296,00 грн. йому будуть виплачені найближчим часом у зв`язку із скрутним фінансово-економічним становищем філії ( а.с. 18).

Відтак, визнанням цієї заборгованості та обіцянкою сплатити цю суму відповідач фактично визнав права позивача на її виплату, а тому до цього часу про порушення свого права позивач не був обізнаний, оскільки навіть не мав довідки про розмір заборгованості, яку на його прохання видано лише 12.02.2021р. Тому саме з цієї дати слід відраховувати тримісячний строк для звернення до суду, в той час як з позовом до суду позивач звернувся 19.03.2021р., тобто трохи більше, чим через місяць після отримання вказаної інформації про заборгованість. 
Таким чином, колегія визнає правильними висновки суду, що строк для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення розрахункових при звільненні позивачем не пропущено. 
В свою чергу, в обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначено, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, внаслідок чого йому відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Перевіривши вказані доводи скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла до наступних висновків.
В силу положень ст.722 КЗпП, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом 
України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітова-
ним відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Матеріалами справи встановлено, що сторонами не заперечується право ОСОБА_1 на додаткову відпустку як учаснику бойових дій, про що зазначено у рішенні суду (а.с. 64). Натомість, позивач, маючи право на таку відпустку, не має права на отримання компенсації при її невикористанні, зокрема, у разі звільнення.

Факт невикористання працівником належної йому додаткової відпустки не має наслідком автоматичну її компенсацію роботодавцем. Чинним законодавством України передбачено, що компенсації при звільненні підлягають лише щорічна відпустка та додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину – особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи (ч.1 ст.24 КЗпП). Компенсація за належні та невикористані працівником додаткові відпустки не передбачена законодавством. 

Доводи ОСОБА_1 про порушення судом норм матеріального права при визначенні, що додаткова відпустка як учаснику бойових дій не підлягає компенсації, є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на нормах чинного трудового законодавства України та суперечать положенням законодавства про відпустки. На підставі зазначеного, колегія суддів відхиляє вказані твердження апелянта.

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, 
правильно визначив та надав юридичну оцінку правовідносинам між сторонами.

Доводи апеляційних скарг не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність вирішення спору по суті.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судового збору встановлено наступне.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14 лютого 2022 року Концерну «Військторгсервіс» було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2021 року до ухвалення Запорізьким апеляційним судом судового рішення у справі.

Враховуючи, що апеляційна скарга Концерну «Військторгсервіс» залишена без задоволення, стягненню на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 1 362,00 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362,00 грн. (одна тисяча триста шістдесят дві гривні 00 копійок).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 20 травня 2022 року.

Головуючий:                 С.В. Маловічко 

Судді:                 І.В. Кочеткова 

               О.М. Кримська