ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" червня 2022 р.           Справа№ 910/12171/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Гаврилюка  О.М. 
          Ткаченка Б.О. 
 
при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.
за участю представників сторін: 
від позивача: не з`явились;    
від відповідача: Коваль Н.Т.
розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства «Вінницяоблтеплоенерго» 
на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2021 
у справі № 910/12171/21 (суддя - Мудрий С.М.)
за позовом Комунального підприємства «Вінницяоблтеплоенерго»
до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»
про визнання недійсною додаткову угоду № 1 від 19.10.2018 року до договору постачання природного газу № 3401/18-БО-1 від 01.10.2018 року,-
                                                                
                                                           ВСТАНОВИВ: 

Комунальне підприємство «Вінницяоблтеплоенерго» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - відповідач) про визнання недійсною додаткову угоду №1 від 19.10.2018 року до договору постачання природного газу №3401/18-БО-1 від 01.10.2018року.
Позовні вимоги мотивовані тим, що  додаткова угода №1 від 19.10.2018 року до договору постачання природного газу №3401/18-БО-1 від 01.10.2018 року укладена з порушенням вимог       ст. 631 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України, оскільки укладена сторонами після закінчення строку дії договору.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.11.2021 року в позові відмовлено повністю. 
Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Комунальне підприємство «Вінницяоблтеплоенерго» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2021 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що строк дії договору № 3401/18-БО-1 постачання природного газу від 01.10.2018, укладеного між Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Комунальним підприємством «Вінницяоблтеплоенерго», в частині реалізації природного газу, був чітко визначений сторонами та закінчився 17.10.2018 року.
Крім того, внаслідок укладення додаткової угоди № 1 від 19.10.2018 року до договору постачання природного газу від 01.10.2018 року № 2401/18-БО-1 та інших додаткових угод, з порушенням вимог ст. 631 ЦК України та ст. 180 ГК України після закінчення строку дії договору, постачання природного газу з 19.10.2018 року здійснювалось без договору, за разовими актами актами приймання-передачі природного газу, тому є безпідставним стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат з посиланням на умови договору № 3401/18-БО-1 від 01.10.2018 року, що є порушенням прав Комунального підприємства «Вінницяоблтеплоенерго».
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2022 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді Коротун О.М., Майданевич А.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2022 задоволено заяву про самовідвід судді Майданевича А.Г. у розгляді апеляційної скарги Комунального підприємства «Вінницяоблтеплоенерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2021 у справі № 910/12171/21.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2022, для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/12171/21 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Гаврилюк О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2022 справу № 910/12171/21 прийнято до свого провадження вищезазначеним складом суду.
Також ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2022 апеляційну скаргу Комунального підприємства «Вінницяоблтеплоенерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2021 року у справі №910/12171/21 залишено без руху; надано скаржнику строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом подання до Північного апеляційного господарського суду доказів сплати судового збору у розмірі 3 405,00 грн. 
15.02.2022 до Північного апеляційного господарського суду  надійшла заява  Комунального  підприємства «Вінницяоблтеплоенерго» про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої долучено платіжне доручення №359 від 09.02.2022  про сплату судового збору за подання апеляційної скарги у справі №910/12171/21.
Розпорядженням керівника апарату суду №09.1-08/1149/22 від 18.02.2022, у зв`язку із перебуванням судді Коротун О.М. на лікарняному, відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/12171/21.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2022 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді Гаврилюк О.М., Ткаченко Б.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2022 відкрио апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Вінницяоблтеплоенерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2021 та призначено до розгляду на 23.06.2022.
23.05.2022 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зокрема, відповідач зазначив, що сторони не визначили окремо строк дії договору, а погодили його строком (терміном) виконання зобов`язань за договором і на момент укладення додаткової угоди № 1, строк дії договору постачання природного газу № 3401/18-БО-1 від 01.10.2018 не закінчився.
Представник відповідача у судовому засіданні 23.06.2022 року заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Представник скаржника у судове засідання 23.06.2022 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце справи сторони повідомлялись належним чином, а саме шляхом направлення процесуальних документів на електронну пошту сторін, що підтверджується наявними в матеріалах справи витягами з пошти та списком розсилки поштової кореспонденції.
Відповідно до ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи.
Колегією суддів під час розгляду даної справи враховано, що на підставі указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 (зі змінами від 14.03.2022, від 18.04.2022, від 17.05.2022), Закону України № 2102-IX від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Стаття 27 Конституції України передбачає, що обов`язок держави - захищати життя людини.
Разом з тим, у відповідності до вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
А тому, враховуючи, що під час воєнного стану суди не припинили свою діяльність та продовжують здійснювати правосуддя, колегія суддів, з урахуванням принципу розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (право на справедливий суд), зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалась обов`язковою, дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника позивача у судовому засіданні 23.06.2022.
Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення  Господарського суду  міста Києва від 30.11.2021 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга Комунального підприємства «Вінницяоблтеплоенерго» - без задоволення,  з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01.10.2018 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник) та Комунальним підприємством «Вінницяоблтеплоенерго» (споживач) укладено договір №3401/18-БО-1 постачання природного газу.
Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2018 році природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.
Згідно з п.2.1 договору постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2018 р. по 17 жовтня 2018 р. (включно) природний газ орієнтовним обсягом до 200 тис. куб. метрів.
Пунктом 11.3 договору сторони погодили такий порядок внесення змін до цього договору:
1) усі зміни і доповнення до цього договору оформлюються письмово у формі додаткової угоди про внесення змін до цього договору та підписуються уповноваженими представниками сторін, крім випадків, зазначених у пунктах 2.3, 11.4 та 11.5 цього договору;
2) сторони погодили, що зміни до цього договору, викладені не у формі додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до цього договору, не можуть бути застосовані до відносин сторін за цим договором, крім випадків, зазначених у пунктах 2.3, 11.4 та 11.5 цього договору.
Згідно з п.12.1 договору, договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2018 року до 17 жовтня 2018 року (включно), а в частині проведених розрахунків - до їх повного здійснення.
19.10.2018 року між сторонами договору укладено додаткову угоду №1 до договору постачання природного газу від 01 жовтня 2018р. №3401/18-БО-1, відповідно до якої сторони погодили викласти пункти 2.1, 3.8, 3.9 та 12.1 договору в новій редакції. Зокрема:
- постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2018 року по 26 жовтня 2018 року (включно) природний газ орієнтованим обсягом до 300 тис. куб. метрів (п.2.1 договору);
- договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2018 року до 26 жовтня 2018 року (включно), а в частині проведених розрахунків - до їх повного здійснення (п.12.1 договору).
В подальшому, між АТ «НАК «Нафтогаз» та КП «Вінницяоблтеплоенерго» було укладено ряд додаткових угоду до договору постачання природного газу від 01.10.2018 №3401/18-БО-1, а саме додаткову угоду №2 від 27.10.2018, додаткову угоду №3 від 31.10.2018, додаткову угоду №4 від 26.11.2018, додаткову угоду №5 від 19.03.2019, додаткову угоду №6 від 20.03.2019, додаткову угоду №7 від 29.03.2019, додаткову угоду №8 від 25.04.2019, додаткову угоду №9 від 25.04.2019, додаткову угоду №10 від 21.05.2019, додаткову угоду №11 від 31.05.2019, додаткову угоду №12 від 27.06.2019, додаткову угоду №13 від 27.06.2019, додаткову угоду №14 від 23.07.2019, додаткову угоду №15 від 29.07.2019, додаткову угоду №16 від 28.08.2019, додаткову угоду №17 від 30.08.2019, додаткову угоду №18 від 12.09.2019, додаткову угоду №19 від 30.09.2019.
На думку позивача, строк дії договору №3401/18-БО-1 постачання природного газу від 01.10.2018р. укладений між АТ «НАК «Нафтогаз» та КП «Вінницяоблтеплоенерго», в частині реалізації природного газу, був чітко визначений та закінчився 17.10.2018 року.
Враховуючи зазначене позивач стверджує, що додаткова угода №1 від 19.10.2018 до договору постачання природного газу від 01.10.2018 №3401/18-БО-1 укладена з порушенням вимог   ст. 631 Цивільного кодексу України   та   ст. 180 Господарського кодексу України, оскільки укладена сторонами після закінчення строку дії договору, у зв`язку з чим вона не може змінювати умови основного договору, і як наслідок підлягає визнанню недійсною.
Згідно з пунктом 1 частини 2   статті 11 Цивільного кодексу України   підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1   статті 509 Цивільного кодексу України   зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У силу норм   статті 627 Цивільного кодексу України   сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього   кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 7   статті 179 Господарського кодексу України   передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими   Цивільним кодексом України   з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Частинами 1-2   статті 4 ГПК України   встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до частини 1   статті 16 ЦК України   кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до   статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.
З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.
За змістом статей   15   і   16 Цивільного кодексу України   кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 Справа № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
Стаття 203 Цивільного кодексу України   встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно з частиною 1   статті 215 ЦК України   підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою   статті 203 цього Кодексу.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. Аналогічна правова позиція міститься в пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними"      від 29.05.2013 № 11.
Відповідно до   статті 204 ЦК України   правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів   статті 204 Цивільного кодексу України   правомірність правочину презюмується.
Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як . бов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору, (ч. З ст. 180 ГК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, }хіови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Укладений між сторонами договір постачання природного газу від 01.10.2018 за своєю правовою природою є договором поставки.
За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (стаття 712 ЦК України).
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.03.2021 у справі № 916/2380/18, постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.09.2019 у справі № 911/4706/15).
Сторони в умовах договору погодили всі істотні умови договору для договору поставки, а саме предмет - природний газ та ціну на нього, тобто між сторонами було досягнуто згоди, щодо істотних умов договору.
Відповідно до ч. 7 ст. 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.
В умовах договору постачання природного газу від 01.10.2018 №3401/18-БО-1 сторони погодили, що договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині реалізації природного газу з 01 жовтня 2018 року до 17 жовтня 2018 року (включно), а в частині проведених розрахунків - до їх повного здійснення (п.12.1 договору).
Як зазначено позивачем, строк дії договору, в частині   реалізації природного газу, був чітко визначений та закінчився 17.10.2018 року.
Відповідно до ч.1   статті 631 ЦК України   строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.4   статті 631 ЦК України).
Частиною 7   статті 180 ГК України   строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.
При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті   530,   631 ЦК України).
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у   статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Отже, строк дії договору та строк виконання зобов`язання за договором не є тотожними поняттями (відповідна правова позиція викладена в постанові КГС ВС від 04.05.2018 у справі № 927/333/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.02.2018 у справі №44/497-б).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання (пункти 29,32 - 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12).
Таким чином, сторони передбачили, що 17.10.2018 року закінчується строк реалізації природного газу, а не строк дії договору постачання природного газу №3401/18-БО-1 від 01.10.2018.
Отже, зміни у договір постачання природного газу №3401/18-БО-1 від 01.10.2018 року, що вносились до нього 19.10.2018 року шляхом укладення додаткової угоди №1, не суперечили вимогам чинного законодавства, у тому числі   ст. 631 ЦК України   та   ст. 180 ГК України.
Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 179 ГК України Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади, державні органи та органи державної влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.
При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:
-          вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь- які умови договору, що не суперечать законодавству;
примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;
-          типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим державним органом або органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;
-          договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.
Сторони при укладенні договору постачання природного газу від 01.10.2018 №3401/18- БО-1 керувались Законом України «Про ринок природного газу» та Положенням про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою КМУ від 22.03.2017 №187.
Відповідно до п.11 Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою КМУ від 22.03.2017 №187 (в редакції чинній на момент укладення договору), купівля-продаж природного газу між НАК «Нафтогаз України» та постачальником природного газу із спеціальними обов`язками здійснюється за ціною, визначеною згідно з пунктом 13 цього Положення, відповідно до договору, який укладається на підставі примірного договору купівлі-продажу природного газу між НАК «Нафтогаз України» та постачальником природного газу із спеціальними обов`язками, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а у випадках, передбачених Законом України «Про ринок природного газу», - на підставі типового договору з дотриманням принципу недискримінації.
Постановою КМУ від 29.04.2016 №357 «Про затвердження Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії» (з врахуванням змін) затверджено Примірний договір про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії та рекомендовано постачальнику природного газу враховувати положення Примірного договору, затвердженого пунктом 1 цієї постанови, під час укладення договорів про постачання природного газу виробникам теплової енергії.
Відповідно до п.12 Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою КМУ від 22.03.2017 №187 (в редакції чинній на момент укладення договору - 01.10.2018) виробник теплової енергії має право до 18 жовтня 2018 р. придбавати природний газ для категорій використання природного газу, визначених підпунктом 4 пункту 3 цього Положення, у НАК «Нафтогаз України» за умови, що такий виробник, на якого станом на 30.09.2015 р. поширювалася дія статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», виконав обов`язок щодо відкриття рахунків із спеціальним режимом використання, а виробник теплової енергії, що також придбаває природний газ для виробництва електричної енергії, додатково виконав установлені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 20 травня 2015 р. № 670 «Про порядок розрахунків за спожитий природний газ виробниками електричної енергії, які використовують природний газ для її виробництва вимоги щодо проведення розрахунків з використанням механізму розподілу коштів, що надходять в розрахунок за відпущену електричну енергію на рахунки із спеціальним режимом використання.
Згодом, до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою КМУ від 22.03.2017 №187, були внесені зміни (18.10.2018), та викладено п.12 у новій редакції, яка передбачала право виробника теплової енергії до 27 жовтня 2018 р. придбавати природний газ для категорій використання природного газу, визначених підпунктом 4 пункту 3 цього Положення, у НАК «Нафтогаз України», у зв`язку з чим 19.10.2018 сторони уклали додаткову угоду №1 від 19.10.2018 до договору постачання природного газу №3401/18-50-1 від 01.10.2018, якою внесли зміни у п. 12.1 та продовжили термін реалізації природного газу до 26.10.2018 (включно).
Звертаючись із апеляційною скаргою апелянт зазначає, що внаслідок укладення додаткової угоди № 1 від 19.10.2018 року до договору постачання природного газу від 01.10.2018 року № 2401/18-БО-1 та інших додаткових угод, з порушенням вимог ст. 631 ЦК України та ст. 180 ГК України після закінчення строку дії договору, постачання природного газу з 19.10.2018 року здійснювалось без договору, за разовими актами актами приймання-передачі природного газу, тому є безпідставним стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат з посиланням на умови договору № 3401/18-БО-1 від 01.10.2018 року, що є порушенням прав Комунального підприємства «Вінницяоблтеплоенерго».
Однак, колегія суддів зазначає, що предметом розгляду даного спору є визнання недійсною додаткову угоду № 1 від 19.10.2018 до договору постачання природного газу від 01.10.2018 року № 3401/18-БО-1.
При цьому, можливість стягнення пені, 3% річних, інфляційних втрат стосується виконання умов договору, а тому не може бути предметом розгляду у даній справі, оскільки підстави для визнання недійсним договору мають існувати в момент укладення договору, а не в результаті його виконання.
З огляду на наведене, враховуючи, що сторони відповідно до приписів ст.627 ЦК України є вільними в укладанні договору, додаткову угоду №1 від 19.10.2018 до договору постачання природного газу від 01.10.2018 №3401/18-БО-1 підписано сторонами без жодних заперечень, відповідність положень укладеної сторонами додаткової угоди нормам законодавства та змісту Примірного договору затвердженого Постановою КМУ від 29.04.2016 №357 «Про затвердження Примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії», колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, наявності підстав для визнання додаткової угоди №1 від 19.10.2018 до договору постачання природного газу від 01.10.2018 №3401/18-БО-1 недійсною.
Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). 
Отже, зазначені в апеляційних скаргах доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянти не подали жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.   
Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

                                                     ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Вінницяоблтеплоенерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2021 у справі № 910/12171/21 залишити без задоволення.
2. Рішення  Господарського суду міста Києва від 30.11.2021 у справі № 910/12171/21 залишити без змін.
3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.
4.   Матеріали справи №910/12171/21 повернути до Господарського суду міста Києва.   

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                О.М. Гаврилюк

                                                                                Б.О. Ткаченко

Дата складення повного тексту 27.06.2022