Ухвала 
08 червня 2022 року
м. Київ
справа № 752/23983/18
провадження № 61-4815ск22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Конюшко Денис Борисович, на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Ассіст», до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків, завданих у результаті дорожньо-транспортної пригоди,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2018 рокуПриватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна»),  в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Ассіст» (далі - ТОВ «Бізнес Ассіст»), звернулося до ОСОБА_1 з позовом, у якому просило стягнути на свою користь матеріальні збитки, завдані у результаті дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 284 740,48 грн.
Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2020 року позовні вимоги ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», в особі ТОВ «Бізнес Ассіст», задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», в особі ТОВ «Бізнес Ассіст», на відшкодування матеріальних збитків, завданих у результаті дорожньо-транспортної пригоди, 284 740,48 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2020 року залишено без задоволення.
Постановою Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволеночастково.Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2020 року змінено, шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови. 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2022 року, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Конюшко Д. Б., просить скасувати заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом 
на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Предметом спору у даній справі є вимоги майнового характеру щодовідшкодування матеріальних збитків, завданих у результаті дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 284 740,48 грн.
Вимоги майнового характеру станом на 01 січня 2022 року не перевищують
двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 
(2 481 грн * 250 = 620 250 грн).
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Також ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до вищенаведених приписів ЦПК України.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства. 
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а) та в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; 
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Конюшко Д. Б., зазначив, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, щодо права потерпілої особи та страховика у порядку суброгації на відшкодування вартості ремонту знищеного транспортного засобу, розмір ремонту якого перевищує розмір різниці між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди.
Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав вважати, що наведені заявником підстави є такими, що розгляд саме цієї справи судом касаційної інстанції потрібен для формування єдиної правозастосовчої практики, та зводяться до його незгоди з оцінкою зібраних судами у справі доказів і встановлених обставин та особистого тлумачення ним норм матеріального права.
Крім того, у чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин, заявником не обґрунтовано.
Стосовно виняткового значення справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, повинна обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі. 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Конюшко Д. Б., указав, що дана справа має виняткове значення для нього, оскільки він не погоджується із сумою стягнення у порядку суброгації страхового відшкодування у розмірі ремонту знищеного транспортного засобу. 
Аналіз наведених заявником у скарзі доводів не дає підстав для висновку про те, що дана справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки незгода із рішенням судів попередніх інстанцій не свідчить про винятковість справи для заявника.
Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, є необґрунтованими, оскільки предмет спору не містить обґрунтованих фактичних передумов для віднесення справи до категорії винятково значимих. 
Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.
Посилання в касаційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Конюшко Д. Б., що розгляд цієї справи у суді першої інстанції відбувся без його належного повідомлення, суд не бере до уваги, з огляду на таке.
ОСОБА_1 реалізував своє право на перегляд заочного рішення суду та подав відповідну заяву до суду першої інстанції. Відповідно до змісту ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року, у судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Конюшко Д. Б. заяву перегляд заочного рішення підтримали, просили її задовольнити, скасувавши заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва 22 квітня 2020 року, та призначити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Дана справа за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва 22 квітня 2020 року перебувала на новому розгляді в суді першої інстанції, і у  ОСОБА_1 було достатньо часу та можливості для надання всіх пояснень і доказів, які він вважав за доцільне надати суду.
За викладених обстави, не вбачається порушення прав заявника на доступ до суду гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод
1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня
2018 року у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 рокуу справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria)). 
Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості (рішення ЄСПЛ від 19 грудня
1997 року у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain); рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2006 року у справі «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia); рішення ЄСПЛ від 21 червня 2011 року у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії» (Bulfracht Ltd v. Croatia); рішення ЄСПЛ
від 21 червня 2011 року у справі «Зубац проти Хорватії»  (Zubac v. Croatia); рішення ЄСПЛ у справі від 02 жовтня 2012 року «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic
v. Serbia)).
Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 
2018 року у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.
Отже, за прецедентною практикою ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Верховний Суд зауважує, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
Вказівка в резолютивній частині постанови Київського апеляційного суду
від 09 лютого 2022 року про можливість її оскарження до Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржене судове рішення ухвалено у малозначній справі.
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Конюшко Денис Борисович, на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від
22 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 лютого
2022 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Ассіст», до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків, завданих у результаті дорожньо-транспортної пригоди.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          Ю. В. Черняк
 
                                                                                                                      І. А. Воробйова
 
                                                                                                                      Р. А. Лідовець