Постанова
Іменем України
 
27 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 753/73/20
провадження № 61-18734св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року у складі судді Трусової Т. О. та постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Гаращенка Д. Р., Мостової Г. І.
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 у січні 2020 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, в  якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначений позов, ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона з відповідачем з 22 червня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 
У них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 , який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. 
Відповідача заарештовано 19 лютого 2014 року. Цього ж дня Подільським районним судом міста Києва винесено рішення про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання сина у розмірі 2 000 грн. 
Рішенням суду від 13 січня 2015 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. 
Під час знаходження відповідача у місцях позбавлення волі на підставі виконавчого документа про стягнення аліментів на її адресу з виправної колонії надходили поштові перекази, якими стягувалось з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі                від 19 грн до 27 грн щомісячно, які вона не отримувала. 
Після звільнення з місць позбавлення волі (21 березня 2016 року) відповідач допомоги на утримання сина не надає, не спілкується з сином та не приймає участі у його вихованні. Вихованням, утриманням, харчуванням, навчанням, придбанням одягу і ліків з дня народження і до сьогоднішнього дня включно займається вона. 
Станом на 01 жовтня 2016 року у відповідача виникла заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 66 000 грн. 
Відповідач запропонував їй угоду, згідно з якою він відмовляється від дитини шляхом написання нотаріально посвідченої заяви про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо сина, а вона відмовляється від стягнення заборгованості по аліментам, що виникла. 
Зазначена заява 25 січня 2017 року була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кошевою В. О. 
За весь час з моменту народження дитини відповідач жодного разу з сином не спілкувався, не цікавився його досягненнями, або дитячими проблемами, станом здоров`я, не вітав зі святами або днем народження. 
Така поведінка батька призвела до того, що дитина не цікавиться батьком, не має потреби з ним спілкуватись, не бажає його бачити, відсутній будь-який емоційний зв`язок між батьком та сином. Дитина не знає його як батька та не має до нього родинних почуттів.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Дарницький районний суд міста Києва заочним рішенням від 10 серпня 2020 року позов задовольнив. 
Позбавив ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 840,80 грн.
Заочне рішення місцевий суд мотивував тим, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків і не бажає зберігати юридичний зв`язок зі своїм сином, про що свідчить його нотаріально посвідчена заява.
Позбавлення відповідача батьківських прав не суперечить також інтересам дитини, оскільки відсутність будь-якої участі батька у його житті є фактором, що травмує дитячу психіку, а збереження батьківства може привести до одержання відповідачем в майбутньому майнових та особистих немайнових прав, заснованих на спорідненості з дитиною, що, враховуючи ухилення його від виконання батьківських обов`язків, призведе до порушення прав та інтересів дитини.
Також місцевий суд врахував інтереси дитини, які мають визначальне значення, вважаючи, що відсутність будь-якої участі батька у житті сина є фактором, що травмує його психіку. Окрім того, суд взяв до уваги ту обставину, що збереження материнства може привести до одержання відповідачем в майбутньому майнових та особистих немайнових прав, заснованих на спорідненості з дитиною, що, враховуючи ухилення його від виконання батьківських обов`язків, призведе до порушення прав та інтересів ОСОБА_5 .
Київський апеляційний суд постановою від 19 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року залишив без змін.
Постанову апеляційний суд мотивував тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки відповідач на порушення положень статті 150 СК України належним чином не виконує обов`язки щодо виховання та розвитку малолітнього сина, тому позбавлення відповідача батьківський прав є виправданим і пропорційним, так як цього потребують інтереси дитини.
Крім того, апеляційний суд зазначив про те, що висновок органу опіки та піклування є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини, крім того, з висновку вбачається, що комісія ретельно підійшла до вирішення питання щодо захисту прав та інтересів малолітньої дитини, повно виклала обставини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Від ОСОБА_2 у листопаді 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що рішення судами попередніх інстанцій ухвалені без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 127/15087/17-ц, від 27 грудня 2018 року у справі               № 242/3456/17, від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 04 вересня                  2019 року у справі № 211/559/16-ц, від 23 січня 2020 року у справі № 755/3644/19,                       від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17, від 27 грудня 2018 року у справі                           № 242/3456/17, від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18, від 23 червня                       2021 року у справі № 953/17837/19, від 22 вересня 2021 року у справі                                          № 0907/2-5553/2011.
Судами також не враховано, що у 2016 році позбавлення його батьківських прав необхідно було позивачу для вільного виїзду з сином за кордон.
З часу звільнення з місць позбавлення волі позивач забороняла йому бачитися з сином, він не ініціював зустрічі з сином з метою уникнення скандалів у присутності дитини задля безпеки дитини та недопущення травмування його психіки у малолітньому віці.
Він не втратив інтерес до дитини.
При ухваленні оскаржуваних судових рішень не було враховано те, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 не є обов`язковим для суду. У зазначеному висновку зазначена лише констатація фактів і відсутній обґрунтований висновок доцільності позбавлення його батьківських прав.
          
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Від представника ОСОБА_1 - адвоката Данилова Ю. В. у лютому 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що після звільнення з місць позбавлення волі відповідач не надавав допомоги на утримання сина, не займався його вихованням, утриманням, навчанням, не придбавав продукти харчування, одяг та ліки.
Постанови Верховного Суду, на які посилається відповідач не є подібними до правовідносин та обставин справи, що переглядається судом касаційної інстанції.
Відповідач у касаційній скарзі погодився з тим, що він не сплачував аліменти на утримання сина, а під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції повідомив, що з сином ніколи не зустрічався та не мав наміру це робити, не знає де він навчається.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 13 січня 2022 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Дарницького районного суду міста Києва.
Справа № 753/73/20 надійшла до Верховного Суду 01 лютого 2022 року.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_2 та ОСОБА_1  перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 червня                           2013 року.
У сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 .
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 19 лютого 2014 року                                        з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання сина в сумі                    2 000 грн щомісячно, починаючи з 16 січня 2014 року до досягнення ним повноліття.
Державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження № 42531453,                                а 30 травня 2014 року - винесено постанову про закінчення цього виконавчого провадження, оскільки боржник відбуває покарання в Черкаській виправній колонії                   № 62, що знаходиться за адресою: вулиця Сурікова, 30, місто Черкаси, що по територіальності відноситься до Управління ДВС ГУЮ у Черкаській області.
Судами з довідки від 17 грудня 2014 року № 17/5515, виданої Черкаською виправною колонією № 62 Управління державної пенітенціарної служби в Черкаській області, встановлено, що ОСОБА_2 відбував кримінальне покарання в Черкаській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Черкаській області                 (№ 62) з 19 лютого 2014 року строком на 4 роки.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13 січня 2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
Згідно з характеристикою від 05 липня 2019 року   ОСОБА_6 прийнятий до дошкільного закладу 30 серпня 2016 року, батько ОСОБА_2 дитячий заклад жодного разу не відвідував.
Станом на 01 жовтня 2016 року заборгованість відповідача за аліментами становить 66 000 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості № 719/11.
Зі змісту нотаріально посвідченої заяви відповідача від 25 січня 2017 року судами встановлено, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , претензій матеріального та будь-якого іншого характеру до позивача у нього немає та він визнає позов про позбавлення батьківських прав.
Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 28 лютого                 2021 року по виконавчому листу, виданому Подільським районним судом міста Києва 21 лютого 2020 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню аліменти на утримання сина у розмірі 2 000 грн щомісячно, починаючи з 16 січня                 2014 року та досягнення ним повноліття.
Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 10 березня 2020 року, який проведено за період з 16 січня 2014 року до 01 березня 2020 року, розмір заборгованості становить 146 967,65 грн.
Згідно з висновком про доцільність позбавлення батьківських прав  Орган опіки та піклування прийшов до висновку про те, що батько свідомо нехтує своїми обов`язками, ухилявся від виховання та навчання сина, не проявляє щодо нього батьківської турботи, не цікавиться його життям та здоров`ям, не утримує матеріально. Виховання, контроль та матеріальне забезпечення дитини здійснює мати. Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, на яку покладено повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 16 липня 2020 року № 15).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада  1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН                      від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі, й на рівне виховання батьками.
У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року   № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. 
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків.
Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).
Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободі є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.
Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.
Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»). 
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.
Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
Крім того, у рішенні від 30 червня 2020 року (заява № 70879/11) ЄСПЛ зауважив про те, що в інтересах дитини також забезпечити її розвиток у здоровому навколишньому середовищі, і батько не може мати права відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вживати таких заходів, які б могли завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини можуть, в залежності від їх характеру і серйозності, превалювати над інтересами батьків.
Також ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року (заява  № 70879/11) зазначив про те, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією.
Врахувавши конкретні обставини справи, «якнайкращі інтереси дитини», а також те, що відповідач не підтримував стосунків з дитиною протягом тривалого часу, не цікавився його життям, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав, оскільки ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків.
Підставами касаційного оскарження судового рішення слугував пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, однак суди під час розгляду справи дослідили зібрані у справі докази та встановили обставини, що мають суттєве значення для розгляду справи на підставі допустимих доказів.
Посилання у касаційній скарзі на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі                                      № 127/15087/17-ц, від 27 грудня 2018 року у справі № 242/3456/17, від 30 травня                     2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 211/559/16-ц, від 23 січня 2020 року у справі № 755/3644/19, від 27 січня 2021 року у справі                                 № 398/4299/17, від 27 грудня 2018 року у справі № 242/3456/17, від 17 червня                            2021 року у справі № 643/7876/18, від 23 червня 2021 року у справі № 953/17837/19, від 22 вересня 2021 року у справі № 0907/2-5553/2011, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Інші доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                              № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко
 
                                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                           Є. В. Петров