УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №290/172/21 Головуючий у 1-й інст. Ковальчук М. В. 
Категорія 30 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого         Павицької Т. М.,
суддів                 Трояновської Г.С., Миніч Т.І., 

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м.Житомирі цивільну справу №290/172/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 17 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Ковальчука М.В. в смт. Романів,

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь основну суму боргу в розмірі 50 000 грн., 3% річних в розмірі 801,00 грн., пеню в розмірі 3 205,47 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 460,62 грн.
В обґрунтування позову зазначає, що 04 листопада 2019 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого вона - продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець ОСОБА_2 зобов`язується прийняти кав`ярню за адресою: АДРЕСА_1 та сплатити за неї визначену договором грошову суму. Вказує, що відповідно до п.3.1 укладеного договору покупець зобов`язується сплатити продавцю за майно грошові кошти в сумі 100 000 грн., що є еквівалентом 4000 доларів США на момент підписання договору. Зазначає, що згідно п.3.2 розрахунки між сторонами здійснюються згідно графіка платежів: 50 000 грн передається продавцю в момент підписання даного договору, а залишок виплачується протягом наступних двох місяців, якщо інше не передбачено форс-мажорними обставинами, але не більше ніж 4 місяці з моменту виникнення форс-мажорних обставин. 
Вказує, що в момент підписання договору купівлі-продажу ОСОБА_2 було передано їй грошові кошти в сумі 50 000 грн, у відповідності до п.3.2 договору. Проте, зазначає, що відповідач ухиляється від виконання умов договору, а саме відмовляється від сплати їй залишку грошових коштів передбачених договором у сумі 50 000 грн. Стверджує, що відповідно до п.3.2 укладеного договору відповідач зобов`язаний був сплатити грошові кошти в сумі 50 000 грн не пізніше 05.02.2020, проте так і не виконав умови договору. Зазначає, що у зв`язку з тим, що відповідач належним чином не виконав умови договору купівлі-продажу у встановлений строк, станом на 25.01.2021 виникла заборгованість у розмірі 55 467,09 грн., яка складається з: 50 000 грн – основна сума боргу, 801,00 грн – 3% річних, 3 205,47 грн – пені та 1460,62 грн інфляційних втрат. Враховуючи вищевикладене, просить задовольнити її позов в повному обсязі.
Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 17 січня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість, яка утворилась станом на 25 січня 2021 року за договором від 04 листопада 2019 року в сумі 55 467,09 грн. Вирішено питання судових витрат.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскільки в матеріалах справи відсутні жодні докази які б вказували, що в договорі предметом купівлі-продажу виступає тимчасова споруда, а також відсутні докази виконання позивачем умов договору, а саме: передачі відповідачу приміщення, обладнання, прибудинкової території та ключів від приміщення у двох примірниках. Вказує, що суд першої інстанції не переконавшись в достовірності доказів, безпідставно прийшов до висновку, що спірне приміщення є тимчасовою спорудою (малою архітектурною формою), що послужило основою для висновку суду про те, що даний договір не підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні жодні докази того, що позивач у справі є власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом договору купівлі-продажу.
Стверджує, що оскільки позивач жодного майна відповідачу не передавала, у відповідача відсутні будь-які обов`язки оплачувати кошти за товар який йому не був переданий, а тому раніше сплачені кошти по договору можна вважати як безпідставно сплачені, як помилково сплачені. Вважає, що оскільки договір купівлі-продажу є недійсним (нікчемним) і позивач не виконала вимоги договору щодо передачі майна, то у відповідача по даному договору відсутні будь-які зобов`язання перед позивачем щодо доплати коштів по вказаному договору. Враховуючи вищевикладене, просить рішення Романівського районного суду Житомирської області від 17 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – ОСОБА_4 зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм процесуального та норм матеріального права, доводи апелянта не ґрунтуються на законі та не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що предметом договору є майно, як бізнес-процес, тобто майновий комплекс для ведення підприємницької діяльності, а тому висновки апелянта про те, що предметом договору є нерухоме майно не ґрунтується на фактичних обставинах справи і є помилковим. Зазначає, що відповідач не подавав позову щодо визнання договору недійсним чи розірваним або зустрічного позову з тих підстав, що договір не нотаріально посвідчений. Вказує, що на дату подання позову та станом на 14.04.2022 відповідач володіє кав`ярнею, бізнес процес функціонує на його користь, відповідач отримує прибуток, договір є чинним, недійсним або розірваним не визнався, зобов`язання по договору виконанні позивачем та не виконанні саме відповідачем. Звертає увагу, що відповідач склав заяву про відмову від своїх показань, наданих поліції лише 04.02.2022, після ухвалення рішення по суті судом першої інстанції. Вважає, що витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно №255239551 не є належним та допустим доказом по справі, а тому враховуючи вищевикладене просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 04 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець ( ОСОБА_1 ) зобов`язалась передати у власність покупцю ( ОСОБА_2 ), а покупець зобов`язався прийняти кав`ярню « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та сплатити 100 000 грн, що еквівалентно 4000 доларів США на момент підписання договору.
Відповідно до п.1.3 укладеного договору майно передається у такому асортименті: приміщення в оренду, прибудинкова територія, декоративні елементи, три дерев`яних столика, два столика універсальні, обладнане робоче місце, інвентар для роботи бариста, ручне кухонне обладнання, холодильник, робочі ємності для сипучих продуктів, захисний роллет автоматичний, лайтбокс з назвою кав`ярні, вуличний тент (маркіза), ключі від орендованого приміщення в двох екземплярах. 
Згідно п.2.1 договору продавець зобов`язаний передати покупцю майно з моменту укладення цього договору.
Відповідно до п.2.3 покупець зобов`язаний прийняти майно в обумовлений строк і підписати акт приймання-передачі. Продавець зобов`язаний передати майно покупцю разом з такими документами: договір оренди приміщення, документ з необхідними поставщиками (п.2.4 договору).
Згідно 3.1 укладеного договору покупець зобов`язується сплатити продавцю за майно 100 000 грн., що є еквівалентом 4000 доларів США на момент підписання даного договору.
Розрахунки між сторонами здійснюються згідно з графіком платежів: 50 000 грн передається продавцю в момент підписання даного договору, залишок виплачується протягом наступних двох місяців, якщо інше не передбачено форс-мажорними обставинами, але не більше ніж 4 місяці з моменту виникнення форс-мажорних обставин (п.3.2 договору).
Пунктами 5.1., 5.2 договору передбачено, що сторони договору звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору в разі виникнення форс-мажорних обставин на час дії таких обставин. Форс-мажорними обставинами визнаються: стихійне лихо (пожежа, повінь, зсув тощо), воєнні дії, епідемії, страйки, ембарго, бойкот, рішення і дії органів державної влади, які перешкоджають виконанню укладеного договору, не вихід кав`ярні на розрахунковий об`єм продаж на 100 000 грн. 
Зі змісту письмових пояснень відповідача, прийнятих поліцейським Святошинського управління поліції ГУ НП у м. Києві 13 березня 2020 року, ОСОБА_2 підтвердив факт прийняття ним кав`ярні « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за вказаним вище договором та вказав на поважні причини не виконання своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу та звільнення від цивільно-правової відповідальності, так як рівень його доходу на місяць не перевищував 40 000 грн.
Згідно заяви від 04.02.2022 поданої Святошинському управлінню поліції ГУ НП у м. Києві, ОСОБА_2 відмовився від усіх письмових пояснень прийнятих від нього капітаном поліції Бондар І.Л. Святошинського управління поліції ГУ НП у м. Києві 13 березня 2020 року з посиланням на застосування до нього засобів психологічного тиску. 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №255239551 від 04.05.2021 власником майна по АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 .
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором купівлі-продажу від 04.11.2019 зробленого позивачем, вбачається, що сума боргу за період з 14.07.2020 по 25.01.2021 складає 50 000 грн – основна сума боргу, 801,00 грн – 3% річних, пеня – 3205,47 грн., інфляційні втрати – 1460,62 грн, а разом 55 467,09 грн.
Розглядаючи даний спір апеляційний суд виходить з наступного.
Частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.
Частина 3 ст. 640 ЦК України визначає, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
 Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі ( ст.657 ЦК України). 
Згідно ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. 
Відповідно до ст.4 Закону України» Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме:  право власності на нерухоме майно.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 04 листопада 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений письмовий договір купівлі-продажу приміщення, що перебуває в оренді, прибудинкової території, декоративних елементів, трьох дерев`яних столиків, двох столиків універсальних, обладнаного робочого місця, інвентаря для роботи баристи, ручного кухонного обладнання, холодильника, робочої ємності для сипучих продуктів, захисного роллета автоматичного, лайтбоксу з назвою кав`ярні, вуличного тенту (маркіза), ключів від орендованого приміщення в двох екземплярах.
Відтак, предметом договору купівлі-продажу від 04 листопада 2019 року є орендоване приміщення, а саме кав`ярня « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Вбачається, що даний договір нотаріально не посвідчений та право власності на спірне майно за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєстровано.
У п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено судам, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).
Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).
Таким чином, сторонами не дотримано обов`язкової нотаріальної форми для договорів купівлі-продажу нерухомого майна, що у свою чергу не може породжувати для сторін прав та обов`язків.
Судом апеляційної інстанції також встановлено, що спірне приміщення, яке є предметом договору купівлі-продажу від 04 листопада 2019 року відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №255239551 від 04.05.2021 належить на праві приватної власності ОСОБА_5 . Відтак, вбачається, що ОСОБА_1 не є власником кав`ярні « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).
Жодних документів які б підтверджували право власності позивача на вказане вище майно в матеріалах справи відсутні. Також, позивачем не надано суду документів, які б надавали право ОСОБА_1 розпоряджатися вказаним вище нерухомим майном.
Колегія апеляційного суду також звертає увагу на те, що відповідно до п.2.3 покупець зобов`язаний прийняти майно в обумовлений строк і підписати акт приймання-передачі. Матеріали справи не містять відомостей про укладення та підписання між сторонами акту прийому-передачі кав`ярні « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Також, позивачем не надано до суду доказів того, що ОСОБА_2 відповідно до п.3.2 укладеного договору від 04.11.2019 сплатив на користь ОСОБА_1 50 000 грн.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.
Таким чином, позивачем не надано доказів на підтвердження факту укладання відповідно до норм права договору купівлі-продажу кав`ярні « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться по АДРЕСА_1 , факту передання відповідачеві зазначеного вище нерухомого майна та часткової сплати коштів відповідно до укладеного договору від 04 листопада 2019 року.
Доводи позивача про часткове виконання договору купівлі-продажу від 04.11.2019 є безпідставними, оскільки передача грошових коштів не свідчить про набуття права власності на нерухоме майно за відсутності нотаріально посвідченого договору.
Крім цього, позивачкою не надано жодного правовстановлюючого документа на право власності зазначеного вище нерухомого майна, лише договір купівлі-продажу.
Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку при вирішенні даного спору, формально підійшов до встановлення фактичних обставин справи, по суті, виходив лише з одного факту, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу та було сплачено частину грошових коштів за укладеним договором.
За таких обставин підстави апеляційного оскарження знайшли своє підтвердження й колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, про те, що оскаржуване судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права.
Зважаючи на встановлені обставини, з урахуванням зазначених правових висновків та положень норм матеріального права, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позову про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основної суми боргу в розмірі 50 000 грн., 3% річних в розмірі 801,00 грн., пені в розмірі 3 205,47 грн., інфляційних втрат в розмірі 1 460,62 грн., немає, оскільки такі вимоги є необґрунтованими, не доведеними, а відтак такими, що не підлягають задоволенню.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, то розмір сплаченого ОСОБА_2 судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1362 гривні підлягає стягненню з позивача на його користь.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Романівського районного суду Житомирської області від 17 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1362 гривні судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку. 

Головуючий 

Судді