Головуючий у І інстанції Мальцев Д.О.
Провадження №22-ц/824/5653/2021                                                          Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

 ПОСТАНОВА
 ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
    
21 липня 2022року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
     Головуючого - судді:        Матвієнко Ю.О.,
     суддів:                                Мельника Я.С., Гуля В.В.,
     при секретарі:                    Ковтун М.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Національного банку Українина рішення  Шевченківського районного суду м.Києва від 24грудня 2021 року  у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Інформаційне агентство «Українські новини», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Національного банку України, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,про визнання інформації недостовірною та спростування недостовірної інформації,
 
     В С Т А Н О В И В :
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ Інформаційне агентство «Українські новини», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Національного банку України, третя особа - ПАТ «Дельта Банк», про визнання інформації недостовірною та спростування недостовірної інформації, у якому просив:  
- визнати недостовірною інформацію, розміщену ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 у статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_6», а саме: «…06.04.2012 року Загальними зборами " Дельта Банку&quot; ОСОБА_1 було обрано до складу спостережної ради строком на 3 роки, де він здійснював свої повноваження до дати віднесення "Дельта Банку" до категорії неплатоспроможних, 03.03.2015 року.  …вперіод виконання своїх повноважень члена спостережної ради "Дельта Банку", ОСОБА_1 приймав рішення, які призвели до завдання цьому банку збитків та визнання його неплатоспроможним.»;
- зобов`язати ТОВ Інформаційне агентство «Українські новини»не пізніше одного місяця після набрання судовим рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення на веб-сайті  ІНФОРМАЦІЯ_2  під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_3 » спростування наступного змісту: « ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 у статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_6» була поширена інформація про те, що ОСОБА_1 з 06.04.2012 року по 03.03.2015 року виконував повноваження члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» та приймав рішення, які завдали АТ «Дельта Банк» збитків та призвели до визнання цього банку неплатоспроможним. Вказана інформація є недостовірною, оскільки ОСОБА_1 у вказаний період не перебував на посаді члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк».».
- зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не пізніше одного місяця після набрання судовим рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_10 під заголовком «Спростування» спростування наступного змісту: « ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті    ІНФОРМАЦІЯ_2  у статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_6» була поширена інформація про те, що ОСОБА_1 з 06.04.2012 року по 03.03.2015 року виконував повноваження члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» та приймав рішення, які завдали АТ «Дельта Банк» збитків та призвели до визнання цього банку неплатоспроможним. Вказана інформація є недостовірною, оскільки ОСОБА_1 у вказаний період не перебував на посаді члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк».».
- зобов`язати Національний банк України не пізніше одного місяця після набрання судовим рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_7 під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_3 » спростування наступного змісту: « ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті    ІНФОРМАЦІЯ_2  у статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_6» була поширена інформація про те, що ОСОБА_1 з 06.04.2012 року по 03.03.2015 року виконував повноваження члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» та приймав рішення, які завдали АТ «Дельта Банк» збитків та призвели до визнання цього банку неплатоспроможним. Вказана інформація є недостовірною, оскільки ОСОБА_1 у вказаний період не перебував на посаді члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк».».
Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що 19.08.2021року відповідачем ТОВ Інформаційне агентство «Українські новини» на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 за посиланням  ІНФОРМАЦІЯ_5  було розміщено статтю під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_6» наступного змісту: 
«Колишній член спостережної ради збанкрутілого " Дельта Банку&quot; ОСОБА_1 готує документи для погодження Національним банком свого призначення на посаду члена правління в "Сбербанку", де він зараз працює начальником Департаменту правового забезпечення та стягнення боргів. Про це повідомили джерела Українських новин в банківській сфері.
Проте, отримання такого погодження від банківського регулятора є дуже малоймовірним. Профільне законодавство дозволяє Національному банку погоджувати на керівні посади лише тих претендентів, які відповідають вимогам щодо професійного досвіду, а також мають бездоганну ділову репутацію. При цьому, репутація претендента не може вважатись бездоганною, якщо він більше шести місяців займав керівну посаду в іншому банку, протягом року до визнання такого банку неплатоспроможним.
Саме цей критерій може стати причиною відмови у погодженні ОСОБА_1 на посаду.
Національним банком України і Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було підтверджено Українським новинам, що 06.04.2012 року Загальними зборами " Дельта Банку&quot; ОСОБА_1 було обрано до складу спостережної ради строком на 3 роки, де він здійснював свої повноваження до дати віднесення "Дельта Банку" до категорії неплатоспроможних, 03.03.2015 року.
Більше того Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який займається процедурою ліквідації "Дельта Банку", стверджує, що в період виконання своїх повноважень члена спостережної ради "Дельта Банку", ОСОБА_1 приймав рішення, які призвели до завдання цьому банку збитків та визнання його неплатоспроможним. Це стало причиною звернення Фонду до ОСОБА_1 і інших керівників Банку з позовом про відшкодування збитків в розмірі 19 млрд. гривень. Але тоді справа була закінчена у зв`язку з процесуальними порушеннями з боку Фонду.
Національний банк вбачає в таких подіях очевидну ознаку небездоганності ділової репутації ОСОБА_1 , тому слід очікувати, що в погодженні його на керівну посаду в "Сбербанку" буде відмовлено.».
Позивач стверджує, що інформація, яка міститься увказаній статті, а саме: «… 06.04.2012 року Загальними зборами " Дельта Банку&quot; ОСОБА_1 було обрано до складу спостережної ради строком на 3 роки, де він здійснював свої повноваження до дати віднесення "Дельта Банку" до категорії неплатоспроможних, 03.03.2015 року… в період виконання своїх повноважень члена спостережної ради "Дельта Банку", ОСОБА_1 приймав рішення, які призвели до завдання цьому банку збитків та визнання його неплатоспроможним.» є недостовірною та такою, що завдає значної шкоди честі і діловій репутації позивача.
Позивач у позові зазначав, що відповідач ТОВ Інформаційне агентство «Українські новини»є власником сайту, на якому було розміщено зазначену статтю. Крім того, оскільки у статті міститься посилання на Фонд та НБУ,як на джерело отримання спірної інформації, позивач вважає, що відповідачі спільно поширили відносно нього недостовірну інформацію.
Також вказав, що у статті прямо зазначаєтьсяйого прізвище та ім`я, його поточне місце роботи, а тому є достатні підстави вважати, що вказана інформація стосується позивача безпосередньо.
При цьому, позивач зазначив, що з 06.04.2012року по 03.03.2015року вінне був призначений на посаду та не здійснював повноваження члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк», томуне міг приймати і будь-яких рішень в цьому статусі протягом вказаного періоду, оскільки згідно Положення про Спостережну раду АТ «Дельта Банк» не вступив у повноваження члена Спостережної ради, його повноваження не були юридично оформлені, позивач не був акціонером АТ «Дельта Банк» та не отримував довіреності на представництво інтересів АТ «Дельта Банк»від акціонера банку.
Крім того вказав, що поширена недостовірна інформація порушує йогоособисті немайнові права, оскільки позивач працює у банківській сфері, має певну ділову репутацію, атвердження у спірній статті завдає суттєвої шкоди діловій репутації позивача, оскільки зображує останнього як посадову особу АТ «Дельта Банк», яка неналежно виконувала свої обов`язки, допускала порушення вимог законодавства України та, навіть, умисно вчиняла протиправні дії, які нібито призвели до завдання банківській установі збитків у колосальному розмірі 19 млрд. грн. та визнання цією установи неплатоспроможною.
Також твердження, зазначені у статті, належать до ознак небездоганної ділової репутації позивача у розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність» та є перешкодою для призначення останнього на керівні посади у банківській сфері.
У зв`язку з вищевикладеним позивач ізвернувся до суду з вказаним позовом.
Рішенням Шевченківськогорайонного суду м. Києва від 24 грудня2021 року позов задоволено частково.
Визнанонедостовірною інформацію, розміщену ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 у статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_6», а саме:
«… 06.04.2012 року Загальними зборами " Дельта Банку&quot; ОСОБА_1 було обрано до складу спостережної ради строком на 3 роки, де він здійснював свої повноваження до дати віднесення "Дельта Банку" до категорії неплатоспроможних, 03.03.2015 року.
… в період виконання своїх повноважень члена спостережної ради "Дельта Банку", ОСОБА_1 приймав рішення, які призвели до завдання цьому банку збитків та визнання його неплатоспроможним.».
Зобов`язано ТОВ Інформаційне агентство «Українські новини» (01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 20, код ЄДРПОУ 25389186) не пізніше одного місяця після набрання судовим рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення на веб-сайті  ІНФОРМАЦІЯ_2  під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_3 » спростування наступного змісту:
« ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 у статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_6» була поширена інформація про те, що ОСОБА_1 з 06.04.2012 року по 03.03.2015 року виконував повноваження члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» та приймав рішення, які завдали АТ «Дельта Банк» збитків та призвели до визнання цього банку неплатоспроможним. Вказана інформація є недостовірною, оскільки ОСОБА_1 у вказаний період не перебував на посаді члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк».
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач Національний банк України через представника Перевертуна В.Г. подав на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. 
Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що Національний банк України заперечує приналежність йому авторства статті з огляду на те, що автором статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_6» зазначено фізичну особу ОСОБА_3 , а банк не є розповсюджувачем спірної Інформації, оскільки не є власником веб-сайту (в мережі «Інтернет) ІНФОРМАЦІЯ_8.  Таким чином, висновок суду про те, що спірна інформація була поширена
Національним банком України, є припущенням, яке не доведено жодним доказом,
та ґрунтується виключно на голослівних твердженнях позивача та ТОВ Інформаційне агентство «Українські новини». За таких обставин Національний банк України є неналежним відповідачем, а пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Крім того, апелянт у скарзі посилався на те, що та обставина, що позивач з 06.04.2012 по 03.03.2015 здійснював повноваження члена Спостережної ради AT «Дельта Банк», підтверджується Протоколом №3 річних загальних зборів акціонерів AT «Дельта Банк» від 06.04.2012, копія якого міститься в матеріалах справи. Однак, суд не взяв до уваги надану Фондом гарантування вкладів фізичних осіб копію Протоколу №3 річних загальних зборів акціонерів AT «Дельта Банк» від 06.04.2012, оскільки, на його думку, всупереч вимогам ч. 2 ст. 95 ЦПК України зазначена копія не була належним чином засвідчена ані AT «Дельта Банк», який за твердженням Фонду надав йому цей документ, ані самим Фондом, що свідчить про недопустимість такого доказу. Разом з тим, на думку апелянта, суд самоусунувся від покладеного на нього процесуального обов`язку щодо всебічного, повного та об`єктивного з`ясування дійсних обставин справи, оскільки міг з власної ініціативи витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу, і лише у разі неподання оригіналу такого доказу, мав право не приймати до уваги його копію.
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Дворцова В.І., останній проти задоволення скарги заперечив та просив залишити скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Крім цього, просив покласти на апелянта судові витрати по наданій правовій допомозі.
В судовому засіданні представник відповідача Національного банку України Бірюк І.В. апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.
Представник позивача  ОСОБА_1 - адвокат Дворцов В.І., в апеляційному суді проти задоволення скарги відповідача заперечив та просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін з підстав, викладених у відзиві на скаргу. 
Представник відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Шутов О.О. в апеляційному суді підтримав апеляційну скаргу Національного банку України та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.   
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду оскаржено відповідачем в частині задоволених вимог позивача, тому колегія суддів згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ТОВ Інформаційне агентство «Українські новини» на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_2 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_9 було розміщено статтю під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_6» наступного змісту:
«Колишній член спостережної ради збанкрутілого " Дельта Банку&quot; ОСОБА_1 готує документи для погодження Національним банком свого призначення на посаду члена правління в "Сбербанку", де він зараз працює начальником Департаменту правового забезпечення та стягнення боргів. Про це повідомили джерела Українських новин в банківській сфері.
Проте, отримання такого погодження від банківського регулятора є дуже малоймовірним. Профільне законодавство дозволяє Національному банку погоджувати на керівні посади лише тих претендентів, які відповідають вимогам щодо професійного досвіду, а також мають бездоганну ділову репутацію. При цьому, репутація претендента не може вважатись бездоганною, якщо він більше шести місяців займав керівну посаду в іншому банку, протягом року до визнання такого банку неплатоспроможним.
Саме цей критерій може стати причиною відмови у погодженні ОСОБА_1 на посаду.
Національним банком України і Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було підтверджено Українським новинам, що 06.04.2012 року Загальними зборами " Дельта Банку&quot; ОСОБА_1 було обрано до складу спостережної ради строком на 3 роки, де він здійснював свої повноваження до дати віднесення "Дельта Банку" до категорії неплатоспроможних, 03.03.2015 року.
Більше того Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який займається процедурою ліквідації "Дельта Банку", стверджує, що в період виконання своїх повноважень члена спостережної ради "Дельта Банку", ОСОБА_1 приймав рішення, які призвели до завдання цьому банку збитків та визнання його неплатоспроможним. Це стало причиною звернення Фонду до ОСОБА_1 і інших керівників Банку з позовом про відшкодування збитків в розмірі 19 млрд. гривень. Але тоді справа була закінчена у зв`язку з процесуальними порушеннями з боку Фонду.
Національний банк вбачає в таких подіях очевидну ознаку небездоганності ділової репутації ОСОБА_1 , тому слід очікувати, що в погодженні його на керівну посаду в "Сбербанку" буде відмовлено.».
Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині вимог ОСОБА_1 до ТОВ Інформаційне агентство «Українські новини», суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Згідно положень абзацу шостого пункту 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду ЄСПЛ. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації стосовно звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (Газета «Україна-центр» проти України, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).
У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).
У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
Водночас, статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
В силу статей 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності.
Загальною декларацією прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань (стаття 12).
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Водночас, згідно статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Згідно положень ст. 297, 299 ЦК України, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі та ділової репутації.
Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилався на те, що поширена щодо нього інформація, не відповідає дійсності, порочить його честь та гідність, у зв`язку із чим підлягає спростуванню.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
Верховний Суд в Постанові від 20 травня 2019 року у справі № 591/7099/16-ц роз`яснив, що якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.
Згідно правовоїпозиції Європейського суду з прав людини у пункті 75 рішення від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.
Суд першої інстанції, дослідивши інформацію, яку просив спростувати позивач,  дійшов обґрунтованого висновку, що в ній відсутні будь-які стилістичні конструкції або інші способи, які б вказували на те, що повідомлена інформація є суб`єктивною думкою та особистим поглядом на певні події і відображає особисту точку зору, тобто відсутні ті мовні засоби, які є характерними для оціночних суджень.
Інформація містить в собі фактичні твердження про існування конкретних обставин, які можуть бути доведені чи спростовані, а саме, перебування позивача на посаді і здійснення повноважень члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» з 06.04.2012 року по 03.03.2015 року, прийняття ним на цій посаді рішень, що завдали збитків АТ «Дельта Банк» і призвели до визнання АТ «Дельта Банк» неплатоспроможним. Оскільки ця інформація не є оціночним судженням,правильним є висновок суду про те, що вона може бути визнана недостовірною і спростована в судовому порядку.
Правильним є і висновок суду, що вищевказана інформація поширена саме щодо позивача ОСОБА_1 , оскільки це підтверджується змістом вказаної статті таматеріаламисправи.
Відповідно до п. 15 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Судом встановлено і вказана обставина сторонами не заперечувалася, що спірну статтю розміщено за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_9 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_2, який є відкритим і доступним необмеженому колу користувачів мережі Інтернет.
З долучених до матеріалів справи роздруківки з веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_2 та відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що власником веб-сайту  ІНФОРМАЦІЯ_2  є ТОВ Інформаційне агентство «Українські новини».
Крім того, зі змісту статті вбачається, що в ній міститься посилання на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Національний банк України, як на джерело спірної інформації.
Пунктом 9 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що у випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем.
Вказане положення узгоджується з частиною 4 статті 277 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Виступаючи джерелом інформації, особа приймає участь в її поширенні, а тому така особа є належним відповідачем у даній категорії справ.
Відповідач ТОВ «Інфомаційне агентство «Українські новини» у своєму відзиві на позов підтвердив, що спірна інформація про позивача була отримана від пресцентрів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України. Крім того, Фонд у своєму відзиві на позов пояснив, що поширені у статті твердження Фонду про позивача повністю збігаються з його офіційною позицією з цього приводу.  
Формулювання статті у вигляді фраз: «Національним банком України і Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було підтверджено Українським новинам…» та «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який займається процедурою ліквідації "Дельта Банку", стверджує, що…» свідчить про пряме посилання на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Національний банк України, як на джерела інформації.
Відтак, обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що спірна інформація була поширена Товариством з обмеженою відповідальністю Інформаційне агентство «Українські новини», Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та Національним банком України, які є належними відповідачами у цій справі.
Відповідно до частини другої статті 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і норм ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.
Так,твердження у статті про те, що з 06.04.2012 по 03.03.2015 позивач здійснював повноваження члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» не були підтверджені належними і допустимимидоказами.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до увагинадану Фондом копію Протоколу № 3 річних загальних зборів акціонерів АТ «Дельта Банк» від 06.04.2012, оскільки всупереч вимогам ч. 2 ст. 95 ЦПК України зазначена копія не була належним чином засвідчена ані АТ «Дельта Банк», який за твердженнями Фонду надав йому цей документ, ані самим Фондом, що свідчить про недопустимість такого доказу.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 39 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, що діяла станом на 06.04.2012 року) спостережна рада банку обирається загальними зборами учасників з числа учасників банку або їх представників. Члени спостережної ради банку не можуть входити до складу правління (ради директорів) банку, ревізійної комісії банку. Повноваження і порядок роботи спостережної ради банку визначаються статутом банку чи положенням про раду банку, що затверджуються загальними зборами учасників банку.
Згідно п. 1.5. Положення про Спостережну раду Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в редакції від 22.04.2011 (яка діяла станом на зазначену у статті дату початку повноважень позивача в якості члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» - 06.04.2012), Спостережна рада є органом, що здійснює захист прав акціонерів Банку, і в межах компетенції, визначеної Статутом та цим Положенням, контролює діяльність Ради Директорів Банку.
Відповідно до п. 2.2. Положення, члени Спостережної ради обираються Загальними зборами акціонерів з числа акціонерів Банку або їх представників у кількості не менше 3 (трьох) та не більше 5 (п`яти) осіб. Порядок діяльності представника акціонера у Спостережній раді визначається самим акціонером.
Аналізуючи зазначені положення, можна дійти висновку, що функцією Спостережної ради АТ «Дельта Банк» був захист прав акціонерів, у зв`язку з чим членами Спостережної ради АТ «Дельта Банк» могли обиратись або акціонери, або представники акціонерів. При цьому, в ході судового розгляду судом небуло здобуто доказів того, що в період з 06.04.2012 по 03.03.2015 позивач ОСОБА_1  володів акціями АТ «Дельта Банк», а отже, позивач міг би бути членом Спостережної ради лише як представник акціонера АТ «Дельта Банк».
Крім того, з п. 2.7. Положення про Спостережну раду вбачається, що повноваження представника акціонера - члена Спостережної ради дійсні з моменту видачі йому довіреності акціонером та отримання Банком письмового повідомлення про призначення представника, складеного за формою, передбаченою законодавством України.
З огляду на зазначене, для виникнення у позивача повноважень члена Спостережної ради, необхідним було не лише прийняття відповідного рішення Загальними зборами АТ «Дельта Банк», а і встановлення між позивачем і акціонером АТ «Дельта Банк», в інтересах якого позивач мав би діяти, правовідносин представництва на підставі довіреності та повідомлення про таке представництво банку.
Матеріали справи не містять доказів видачі позивачу довіреності будь-ким з акціонерів АТ «Дельта Банк» на представлення їх інтересів у Спостережній раді банку в період з 06.04.2012 по 03.03.2015, або ж цивільно-правової чи трудової угоди, укладеної з позивачем на підтвердження здійснення ним повноважень члена Спостережної ради.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).
За вищенаведених обставин,правильним є висновок суду першої інстанції про те, що копія Протоколу загальних зборів, надана Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, та самі лише пояснення відповідачів, не можуть вважатись достатніми доказами здійснення позивачем повноважень члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» з 06.04.2012 по 03.03.2015 року.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Отже, поширена у статті інформація про перебування позивача напосаді і здійснення повноважень члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» в період з 06.04.2012 року по 03.03.2015 року та прийняття ним на цій посаді рішень, які завдали АТ «Дельта Банк» збитків та призвели до визнання цього банку неплатоспроможним, не відповідає дійсності, оскільки не підтверджена наявними у матеріалах справиналежними, допустимими та достовірними доказами, а тому є недостовірною.
Згідно вимог ст. 201 Цивільного кодексу України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.
Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.
Положеннями статті 299 ЦК України визначено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації.
Так, під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Наведена у статті недостовірна інформація зображає позивача в якості посадової особи АТ «Дельта Банк», яка неналежно виконувала свої посадові обов`язки, допускала порушення вимог законодавства України, що призвело до завдання АТ «Дельта Банк» збитків у розмірі 19 млрд. грн. та визнання АТ «Дельта Банк» неплатоспроможним. Тобто, фактично позивача було названо відповідальним за банкрутство фінансової установи, що потягло за собою збитки у значному розмірі.
Зазначена інформація носить різко негативний характер і створює в очах оточуючих негативну соціальну оцінку позивача, як особи, що, обіймаючи посаду у банківській установі, порушує вимоги законодавства України та загальноприйняті норми моралі, тим самим завдаючи шкоди немайновим правампозивача.
Судом вірновраховано і той факт, що позивач наразі здійснює трудову діяльність у банківській сфері, а тому поширення спірної інформації завдає суттєвої шкоди його діловій репутації.
Крім того, зазначена у статті недостовірна інформація про перебування позивача на посаді члена Спостережної ради АТ «Дельта Банк» в період з 06.04.2012 по 03.03.2015, підпадає під ознаку небездоганної ділової репутації, передбачену пп. 2 п. 65 Положення про ліцензування банків,затвердженого Постановою Правління НБУ від 22 грудня 2018 року N 149 та може бути перешкодою для призначення позивача на керівні посади у банківській сфері.
При цьому, розповсюдження такої інформації без відповідного рішення суду, що підтверджувало б завдання діями позивача збитків банківській установі, чи відомостей про наявне кримінальне провадження, також негативно впливає на репутацію позивача та його честь і гідність, які є недоторканими, що є неприпустимим.
Виходячи з наведеного, судпершої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту порушення оспорюваною інформацією особистих немайнових прав позивача.
Оскільки спростування поширеної недостовірної інформації не є способом цивільно-правової відповідальності, бо не має компенсаційного та майнового характеру, то на засоби масової інформації може бути покладено обов`язок опублікувати спростування. Такий висновок викладений в Постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 753/338/19.
Крім того, відповідно до ст. 33 Закону України «Про інформаційні агентства», громадяни, юридичні особи, державні органи і органи місцевого самоврядування, а також їх уповноважені представники мають право вимагати від інформаційного агентства спростування розповсюджених про них відомостей, що не відповідають дійсності, принижують їх честь та гідність. Спростування здійснюється інформаційним агентством, яке розповсюдило таку інформацію. Інформація, що не відповідає дійсності, має бути спростована як інформаційним агентством, так і розповсюджувачем цієї інформації. Відшкодування матеріальної і моральної шкоди за розповсюдження інформації, що спростовується, здійснюється у порядку, передбаченому законодавством.
Отже з положень вказаної статті вбачається, що спростування розповсюджених про громадян, юридичних осіб, державних органів тощо відомостей, що не відповідають дійсності, здійснюється саме інформаційним агентством.
Таким чином, враховуючи те, що відповідачами не надано належних і допустимих доказів достовірності інформації, яка була викладена у спірній статті та оприлюднена у мережі Інтернет, а також враховуючи те,що поширення недостовірної інформації відповідачами призвело до порушення особистих немайнових прав позивача, судпершої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання спірної інформації недостовірною та її спростування шляхом розміщення на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_2. спростування визначеного позивачем у позові змісту.
При цьому правильним є і висновок суду про відмову у задоволенні позову в частині вимог про зобов`язання спростувати інформацію Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Національний банк України, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що спірна стаття під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_6» була поширена лише на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_2, тому правові підстави для спростування цієї інформації на веб-сайтах Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України відсутні.
Доводи апеляційної скарги Національного банку України про те, що він не є належним відповідачем у даній справі, колегією суддів відхиляються, оскільки ці доводи були предметом оцінки суду першої інстанції, який обґрунтовано послався на п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно якого роз`яснено, що у випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. Вказаний пункт постанови узгоджується з частиною 4 статті 277 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Виступаючи джерелом інформації, особа приймає участь в її поширенні, а тому така особа є належним відповідачем у даній категорії справ.Тобто, належним відповідачем у даній категорії справ можуть бути як автор статті чи власник веб-сайту, так і особа, яка значиться джерелом спірної інформації. Тому доводи апелянта про те, що він не є автором статті чи власником відповідного веб-сайту самі по собі не свідчать, що Національний банк України є неналежним відповідачем. 
У оспорюваній статті ТОВ Інформаційне агентство «Українські новини» прямо зазначає Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Національний банк України в якості джерел поширення спірної інформації: «…Національним банком України і Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було підтверджено Українським новинам, що 06.04.2012 року Загальними зборами «Дельта Банку» ОСОБА_1 було обрано до складу спостережної ради строком на 3 роки, де він здійснював свої повноваження до дати віднесення «Дельта Банку» до категорії неплатоспроможних, 03.03.2015 року.».
Формулювання статті у такому вигляді містить пряме посилання на Національний банк України і свідчить про наявність активних дій з боку Національного банку України щодо передачі інформації ТОВ Інформаційне агентство «Українські новини».  
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірна інформація була поширена Товариством з обмеженою відповідальністю Інформаційне агентство «Українські новини», Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та Національним банком України, які є належними відповідачами у цій справі.
Наведені у апеляційній скарзі доводи про те, що Національний банк нібито не надає в телефонному режимі інформацію про персональні дані фізичних осіб, не підтверджують неможливості надання такої інформації, а лише вказують на порушення співробітниками банку встановлених регламентів роботи.
Щодо доводів скарги про безпідставне відхилення судом першої інстанції Протоколу №3 загальних зборів акціонерів АТ «Дельта Банк» від 06.04.2012 року в якості доказу, апеляційний суд зазначає наступне.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про недопустимість наданої Фондом копії Протоколу № 3 річних загальних зборів акціонерів АТ «Дельта Банк» від 06.04.2012 року, оскільки, на думку НБУ, суд першої інстанції повинен був витребувати у сторін оригінал Протоколу № 3, і лише в разі його ненадання, визнати доказ недопустимим.
Разом з тим, частина 6 статті 95 ЦПК України, на яку посилається апелянт, передбачає, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Зі змісту вищенаведеної правової норми вбачається, що ч. 6 ст. 95 ЦПК України не передбачає обов`язку суду витребовувати оригінали поданих доказів, а встановлює лише «можливість» вчинення такої дії.
Доводи апеляційної скарги НБУ в цій частині суперечать принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачає, що збирання доказів у цивільних справах не є обов 'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).
При цьому, згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести  обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Тобто, обов`язок доказування покладено саме на сторону, що стверджує про існування обставин, якими вона обґрунтовує свої вимоги чи заперечення, і саме сторона спору несе ризики, пов`язані з невиконанням цього обов`язку.При цьому, ні НБУ, ні Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не виконали свого процесуального обов`язку доказування, намагаючись перекласти цей обов`язок на суд з метою скасування судового рішення.
Таким чином, нездійснення судом витребування оригіналу Протоколу №3 саме по собі не свідчить про порушення ним ч. 6 ст. 95 ЦПК України, оскільки у суду відсутній імперативний обов`язок вчиняти таку процесуальну дію.
Крім того, апеляційний суд зауважує на тому, що положення ч. 6 ст. 95 ЦПК України повинні тлумачитись у їх зв`язку з іншими частинами цієї статті, а також іншими положеннями ЦПК України.
Зокрема, частини 2-4 статті 95 ЦПК України передбачають, що докази подаються у оригіналах або копіях, засвідчених належним чином:
Письмові докази подаються в оригіналі або вналежним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим. Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.
Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
Частина 5 статті 95 ЦПК України встановлює обов`язок зазначення місцезнаходження оригіналу доказу, копія якого подається суду: 
Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.
В подальшому, як логічне продовження попередніх норм, частина 6 статті 95 ЦПК України встановлює:
Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
З аналізу цих положень можна зробити висновок, що під «копією» в частині 6 статті 95 ЦПК України розуміється саме належним чином оформлена і подана відповідно до попередніх частин статті 95 ЦПК України копія доказу.
Тобто, вимога про витребування оригіналу поданої копії доказу є додатковим інструментом перевірки добросовісності сторони на випадок існування сумнівів, що подана копія доказу, незважаючи на формальне засвідчення її відповідності оригіналу, відрізняється від такого оригіналу.
Отже, правові підстави для застосування частини 6 статті 95 ЦПК України шляхом витребування оригіналу доказу для його порівняння із копією (і відхилення доказу в разі неотримання оригіналу) існують лише стосовно копій, які були належним чином засвідчені стороною.
Якщо ж подана копія письмового доказу, всупереч вимогам частин 2-5 статті 95 ЦПК України, не засвідчена належним чином, судом застосовується інша самостійна підстава для відхилення доказу, а саме частина 1 статті 78 ЦПК «Допустимість доказів», згідно якої суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Правові підстави для витребування оригіналу доказу на підставі ч. 6 ст. 95 ЦПК України в такому разі відсутні.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги надану Фондом копію Протоколу №3 річних загальних зборів акціонерів АТ «Дельта Банк» від 06.04.2012 року, оскільки всупереч вимог ч. 2 ст. 95 ЦПК України зазначена копія не була належним чином засвідчена. 
Інші доводи апеляційної скарги Національного банку України не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому,докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням їх належності, допустимості та достатності обґрунтовано частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення за наслідками розгляду даної категорії справ. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги Національного банку України - без задоволення.  
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
        
Апеляційну скаргу Національного банку України - залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2021 року  - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:    
 
Судді: