Постанова 
Іменем України
 
09 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 216/4309/21
провадження № 61-1199св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
заінтересована особа:  ОСОБА_4 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , 
 ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису.
 
Заяву обґрунтовувала тим, що вона та ОСОБА_4 перебувають 
у зареєстрованому шлюбі з 29 березня 2002 року. 
 
Під час шлюбу у них народилось троє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
 
Родина проживала за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Протягом останніх років чоловік регулярно застосовує насильство до неї 
та дітей. Фізичне насильство відносно неї чоловік застосовував у присутності неповнолітніх синів, які стали боятися батька, стали емоційно збудженими.
Із початку 2021 року ОСОБА_4 став частіше вчинять насильство, тому 
04 червня 2021 року, щоб убезпечити себе та дітей, вона разом з дітьми пішла від чоловіка, однак той почав погрожувати їй у телефонному режимі.
 
18 червня 2021 року вона звернулася у поліцію із заявою про вчинення домашнього насильства в сім`ї та 05 липня 2021 року інспектор Остапчук В. П. видав терміновий заборонний припис серії АА № 199263 відносно 
  ОСОБА_4 , яким заборонив йому в будь-який спосіб контактувати
з постраждалою особою на строк 10 діб, до 14 липня 2021 року включно.
 
Вважає, що строк термінового заборонного припису не змінить насильницьку поведінку чоловіка.
 
Посилаючись на викладене, просила суд видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_4 , яким заборонити йому наближатись на відстань, меншу ніж 100 м, до її як постраждалої особи та їхніх з ОСОБА_4 дітей місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування, особисто і через третіх осіб розшукувати її, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити ОСОБА_4 вести листування, телефонні переговори з нею або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Визначити строк дії обмежувального припису до 18 січня
2022 року.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 липня 2021 року заяву ОСОБА_6 задоволено.
 
Заборонено ОСОБА_4 наближатися на відстань меншу ніж 100 метрів 
до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_6 та її дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Заборонено ОСОБА_4 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_6 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, яке невідоме кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. 
 
Заборонено ОСОБА_4 вести листування, телефонні переговори 
з ОСОБА_6 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто 
і через третіх осіб. 
 
Визначено строк дії обмежувального припису до 01 січня 2022 року. 
 
Повідомлено про прийняте рішення Криворізьке районне управління поліції Головного управління національної поліції у Дніпропетровській області для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік. 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Суд першої інстанції, врахувавши, що обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків і встановлюється до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях, та застосувавши принцип пропорційності, дійшов висновку, що застосуваннядо ОСОБА_4 тимчасових обмежень його прав буде легітимним заходом втручання в його право на повагу до сімейного життя.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 липня 2021 року в частині заборони ОСОБА_4 наближатися 
на відстань меншу ніж 100 метрів до місця проживання (перебування), навчання, інших місць частого відвідування дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасовано 
і прийнято в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні заяви.
 
У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Апеляційний суд виходив з того, що належних і допустимих доказів 
на підтвердження того, що ОСОБА_4 , який є батьком неповнолітніх: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , 
    ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчиняв будь-які дії відносно своїх дітей, 
що свідчать про його жорстоке поводження з ними, вживав щодо дітей ненормативну лексику, ображав чи принижував їх заявник суду не надала, тому заява в цій частині задоволенню не підлягає.
 
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
20 січня 2022 року ОСОБА_6 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 21 грудня 2021 року і залишити в силі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 липня 
2021 року.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_6 вказує на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і зазначає що суд застосовував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 17 лютого 
2021 року у справі № 753/19409/19 (провадження № 61-6763св20).
 
Вказує на помилковість висновків апеляційного суду про відсутність доказів вчинення домашнього насильства щодо дітей.
 
Зазначає про те, що апеляційний суд безпідставно не застосував статті 4, 21, 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», якими врегульовано питання забезпечення найкращих інтересів дітей від домашнього насильства.
 
Вважає, що апеляційний суд не мотивував належним чином висновок щодо відсутності підстав визнавати дітей постраждалими від домашнього насильства, адже апеляційний суд не врахував, що діти були свідками насильства, а тому 
є постраждалими.
 
На думку особи, яка подає касаційну скаргу, апеляційний суд помилково не взяв до уваги рішення у справі № 216/5286/21, яким заборонено ОСОБА_4 наближатись до доньки, ОСОБА_5 .
 
Судові рішення оскаржуються в частині відмови у задоволенні вимог про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав щодо заборони ОСОБА_4 наближатися на відстань меншу ніж 100 метрів 
до місця проживання (перебування), навчання, інших місць частого відвідування дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , 
 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в іншій частині судові рішення в касаційному порядку не переглядаються.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу 
до касаційного суду не направили.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 216/4309/21, витребувано її з Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 29 березня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
 
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 вересня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. Станом на час перегляду справи в апеляційному порядку вказане рішення суду не набрало законної сили.
 
Під час шлюбу у сторін народилось троє дітей: ОСОБА_5 , 2002 року народження, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
18 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції 
в Дніпропетровській області (далі - Криворізький РУП ГУНП 
в Дніпропетровськійобласті) із заявою про вчинення її чоловіком 
ОСОБА_4 домашнього насильства в сім`ї. 
 
У заяві вказано, що протягом семи років її чоловік вчиняє домашнє насильство 
в сім`ї, що виявляється у формі погрозах фізичною розправою, морального приниження, психологічного тиску.
 
05 липня 2021 року інспектор СПДН ВП Криворізького РУП ГУНП 
в Дніпропетровській області Остапчук В. П. виніс терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА № 199263, яким заборонив ОСОБА_4  в будь-який спосіб контактувати з ОСОБА_1 строком з 10 год 15 хв. 05 липня 
2021 року до 15 год. 00 хв. 14 липня 2021 року.
 
Суд також встановив, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 склалися неприязні стосунки, виникають сварки.
 
Звернувшись у липні 2021 року до суду з цією заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 просила суд видати обмежувальний припис відносно кривдника ОСОБА_4 , яким заборонити йому наближатись а відстань меншу, ніж 100 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування 
її як постраждалої особи, та їхніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Будь-яких доказів того, що неприязні стосунки склались між ОСОБА_4 та неповнолітніми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матеріали справи 
не містять.
 
Заперечуючи проти заяви, ОСОБА_4 вказував, що терміновий заборонний припис від 05 липня 2021року був виданий поліцією лише щодо ОСОБА_1 та не стосувався дітей і будь-яких доказів вчинення ним насильства щодо дітей заявник не надала.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - 
ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод 
чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в скаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, єнеправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції 
в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Основним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини видачі обмежувального припису, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
 
Згідно з пунктами 3, 4, 14, 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах
чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, 
а також погрози вчинення таких діянь.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника як встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
 
Судове рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина третя статті 26 Закону).
 
Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону).
 
Оскільки справа за заявою про видачу обмежувального припису розглядається на підставі відповідних норм ЦПК України, обставини щодо домашнього насильства мають бути доведені належними та допустимими доказами, 
та, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні на підставі оцінки наданих суду належних та допустимих доказів. На таких же засадах суд дає оцінку ризикам.
 
Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.
 
У постанові Верховного Суду від 13 липня 2020 року у справі № 753/10840/19 (провадження №61-22727св19) зроблено висновок про те, що видача обмежувального припису є обов`язковою в разі доказово обґрунтованого постійного використання у безпосередньому спілкуванні або переписці 
з колишнім чоловіком/дружиною та дітьми погроз, у тому числі фізичною розправою, вживанням щодо них ненормативної лексики, образ та приниження, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства.
 
Апеляційний суд, установивши, що матеріали справи не містять будь-яких доказів постійного використання у безпосередньому спілкуванні з дітьми погроз, у тому числі фізичною розправою, вживання щодо них ненормативної лексики, образ та приниження, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства, дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви 
в цій частині.
 
Колегія суддів касаційного суду погоджується з таким висновком та звертає увагу на те, що заходи обмежуваного припису встановлюються щодо кривдника, отже у разі, коли особа, звертаючись до суду з відповідною заявою, вважає, 
що батько стосовно дітей є кривдником, то вона повинна довести такі обставини, оскільки необґрунтоване обмеження одного з батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків не може бути визнане як законним, так і справедливим.
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно не застосував статті 4, 21, 22 Закону, якими врегульовано питання забезпечення найкращих інтересів дітей від домашнього насильства не заслуговують на увагу з огляду  
на таке.
 
Стаття 4 Закону визначає основні засади запобігання та протидії домашньому насильству, стаття 22 Закону - права постраждалої дитини.
 
З огляду на конструкцію та логічну побудову вказаних статей, закон захищає дітей у тому випадку, коли вони є постраждалими.
 
Відповідно до статті 1 Закону, дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 років 
та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства.
 
Отже, обставини, які визначають статус дитини як постраждалої особи, в тому числі і те, що особа стала свідком (очевидцем) таких подій, мають бути доведені належними та допустимими доказами.
 
Крім того, касаційний суд звертає увагу на те, що докази, що додають до заяви, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника 
та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії по відношенню до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису 
є обґрунтованими.
 
В якості доказів до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовнокривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
 
Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей 
та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства.
 
Усі докази мають відповідати загальним положенням, установленим статтями 76-80 ЦПК України.
 
Касаційний суд погоджується з висновком апеляційного суду про недоведеність у цій справі обставин щодо вчинення домашнього насильства стосовно дітей.
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд помилково не взяв 
до уваги рішення у справі № 216/5286/21, яким ОСОБА_4 заборонено наближатись до доньки, ОСОБА_5 спростовуються таким.
 
Дійсно, рішенням Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 вересня 2021 року у справі № 216/5286/21 
за зявою ОСОБА_5 , доньки ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_4 , яким йому заборонено наближатися на відстань 500 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалої особи ОСОБА_5 , особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_5 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_5 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Визначено строк дії обмежувального припису до 08 березня 2022 року включно.
 
Проте вказане рішення стосується повнолітньої особи та не містить доказів того, що відповідні дії вчинялись щодо її неповнолітніх братів.
 
Верховний Суд наголошує, що доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях.
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, 
у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки такі судові рішення 
є законними та обґрунтованими, прийняті з дотриманням вимог процесуального та матеріального закону, а доводи касаційної скарги висновків судів 
не спростовують.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної 
чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
З огляду на те що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	В. М. Коротун  	
 	М. Є. Червинська