Постанова
Іменем України                                           
                                                            
10 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 758/838/17
провадження № 61-13946св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,          Черняк Ю. В.,         
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Національний Києво-Печерський історико-культурний заповідник,
третя особа - генеральний директор Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Національного заповідника «Києво-Печерська лавра» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 червня 2019 року, ухвалене у складі судді Гребенюка В. В., та постанову Київського апеляційного суду     від 28 липня 2021 року прийняту у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Сержанюка А. С., Сліпченка О. І.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника про поновлення на роботі та оплаті часу вимушеного прогулу.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона з 13 грудня 1994 року перебувала в трудових відносинах із Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток.
19 грудня 2016 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади в зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, про що видано наказ № 465-о.
Вважала, що її звільнення є незаконним, оскільки відповідач неналежно виконав свій обов`язок із працевлаштування працівника, не запропонував їй усі наявні на підприємстві вакантні посади, зокрема, в письмовому попередженні про наступне вивільнення в зв`язку зі скороченням посади, яку вона займала, їй запропоновано лише посади прибиральника, контролера, садівника та підсобного робітника, які не відповідають її кваліфікації. 
Зазначала, що роботодавець порушив вимоги статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників                у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.
Вказувала на те, що вона мала переважне право на залишення на роботі, оскільки є працівником із більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці, ніж переважна більшість працівників, які залишилися працювати. 
 
З урахуванням зазначеного та заяви про уточнення позовних вимог,        ОСОБА_1 просила суд поновити її на роботі на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток з 19 грудня 2016 року та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 грудня 2016 року до моменту ухвалення рішення суду по суті спору в сумі 500 201,52 грн.
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року з урахуванням змісту ухвали від 23 серпня 2019 року про роз`яснення судового рішення позов задоволено.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника                    з 19 грудня 2016 року.
Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 грудня 2016 року по 13 червня 2019 року включно в розмірі 500 201,52 грн за вирахуванням необхідних податків та платежів;
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця допущено до негайного виконання.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що              у відділі, де працювала позивачка, змінено назву та розширено його функції в зв`язку із введенням сектору орендних відносин, однак штатна кількість посад структурного підрозділу була збережена, а тому скорочення посади позивачки в розумінні пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України              не відбулося, що свідчить про незаконність звільнення ОСОБА_1 .
 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року апеляційну скаргу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника задоволено, рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року скасовано та прийнято нову постанову, якою                      у задоволенні позову відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що відповідач із дотриманням вимог чинного законодавства України звільнив позивача з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, попередив позивача про майбутнє звільнення за два місяці, запропонував їй іншу роботу та не порушив переважне право позивача на зайняття посади.
 
Також апеляційний суд зазначив, що позивач не оскаржувала наказ Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника               від 19 грудня 2016 року № 465-о, на підставі якого її було звільнено та не просила суд визнати звільнення незаконним, що є підставою для відмови          в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які мають похідний характер від визнання звільнення незаконним.
 
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 23 грудня             2019 року вирішено питання розподілу судових витрат у справі та доповнено постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року абзацом наступного змісту: «стягнути на користь Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника судові витрати: в розмірі 960 грн - компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, в розмірі 7 503,02 грн - із ОСОБА_1 ».
 
Апеляційний суд, керуючись висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18), вважав, що оскільки позивачка не звільнена від сплати судового збору за пред`явлення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судові витрати, понесені відповідачем за оскарження рішення суду першої інстанції в указаній частині, підлягають стягненню із ОСОБА_1 . 
 
Постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року касаційні скарги ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-20025св19). 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року апеляційну скаргу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника   залишено без задоволення, рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у відділі, де працювала позивач, змінено назву відділу та розширено функції відділу, у зв`язку з введенням сектору орендних відносин, із збереженням штатної кількості посад, а тому скорочення посади позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, є безпідставним.
 
Також апеляційний суд врахував, що звільнення позивача відбулося під час здобування нею вищої освіти у Київському університеті культури за спеціальністю: «Музейна справа та охорона пам`яток історії та культури» зі строком навчання до 28 лютого 2017 року включно, натомість, відповідно до списку вакансій Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника станом на 25 жовтня 2016 року, у відповідача на цю дату була вакантною посада старшого наукового співробітника наукового сектору охорони та обліку нерухомих пам`яток.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У серпні 2021 року Національний заповідник «Києво-Печерська лавра» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
 
Касаційна скарга Національного заповідника «Києво-Печерська лавра» мотивована тим, що апеляційний суд при новому апеляційному розгляді справи дійшов помилкового висновку про те, що змін у виробництві і праці, скорочення штату працівників не відбулось, що особа мала рівну кваліфікацію з іншими працівниками відділу, маючи лише освіту біолога та мала переважне право на залишення на роботі через здобування нею вищої освіти.
У постанові апеляційного суду проігноровані висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21 квітня 2021 року, а саме про доведеність факту змін у виробництві і праці в Національному Києво-Печерському державному історико-культурному заповіднику та скорочення штату працівників, що              є порушенням норм процесуального права, оскільки висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення,                                є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
 
Підставами касаційного оскарження рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених                          у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 306/898/17 (провадження № 61-1039св18), від 18 березня 2020 року у справі                               № 461/3024/18 (провадження № 61-22563св19), від 26 вересня 2018 року            у справі № 357/5734/16-ц (провадження № 61-11265св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 753/1297/18 (провадження № 61-3430св19),                          від 07 жовтня 2020 року у справі № 334/3883/18 (провадження                                   № 61-4226св20), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 18 березня 2020 року у справі                                  № 461/3024/18 (провадження № 61-22563св19), від 15 листопада 2018 року       у справі № 756/13579/15-ц (провадження № 61-22899св18), від 04 листопада               2020 року у справі № 263/10522/18 (провадження № 61-737св20).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
 
У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року клопотання Національного заповідника «Києво-Печерська лавра» про зупинення дії рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року задоволено частково.
Зупинено дію рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за виключенням негайного виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих пам`яток Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 19 грудня 2016 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 з 13 грудня 1994 року зарахована на посаду молодшого наукового працівника відділу охорони та вивчення пам`ятників Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника на підставі наказу № 113-к від 19 грудня 1994 року.
З 29 липня 2015 року ОСОБА_1 переведена на посаду старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток на підставі наказу № 86-о від 02 червня 2015 року.
 
З 01 травня 2016 року в Національному Києво-Печерського державному історико-культурному заповіднику діяв штатний розпис, за яким до наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток якого входили 2 наукових сектори: науковий сектор моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток із посадами: завідувач сектору - 1 штатна одиниця, старший науковий співробітник - 4 штатних одиниці, фахівець 1 категорії -      1 штатна одиниця, та науковий сектор моніторингу стану нерухомих підземних пам`яток із посадами: завідувач сектору 1 штатна одиниця, старший науковий співробітник 2 штатні одиниці, молодший науковий співробітник 1 штатна одиниця, фахівець 1 категорії 1 штатна одиниця, технік І категорії - 1 штатна одиниця.
 
Наказом Міністерства культури України від 06 липня 2016 року № 508 затверджено та введено в дію з 01 липня 2016 року структуру Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника, доручено директору заповідника забезпечити підготовку штатного розпису відповідно до затвердженої цим наказом структури.
 
Наказом Міністерства культури України від 16 серпня 2016 року № 691 затверджено штатний розпис Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника, доручено генеральному директору заповідника ввести в дію штатний розпис з дотриманням норм КЗпП та Законів України.
 
Наказом Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника від 25 серпня 2016 року № 273-с з 01 липня               2016 року введено в дію затверджений наказом Міністерства культури України від 16 серпня 2016 року № 691 штатний розпис, відповідно до якого створено новий відділ - науковий відділ моніторингу, охорони, обліку та оренди нерухомих пам`яток у кількості 13 штатних одиниць, до складу якого входять 2 наукові сектори, та запроваджено посади, зокрема: в науковому секторі моніторингу нерухомих пам`яток: завідувач сектору - 1 штатна одиниця, старший науковий співробітник - 4 штатні одиниці, молодший науковий співробітник - 1 штатна одиниця, технік І категорії - 1 штатна одиниця; в науковому секторі охорони та обліку нерухомих пам`яток: завідувач сектору - 1 штатна одиниця, старший науковий співробітник -             2 штатні одиниці, фахівець І категорії - 1 штатна одиниця.
Згідно з порівняльною таблицею, доданої до структури Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника від 23 червня 2016 року, при затвердженні нової структури змінено назву відділу та введено сектор орендних відносин замість самостійного сектору.
 
Наказом Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника від 25 серпня 2016 року № 274-о для визначення переважного права на залишення на роботі працівників, що підлягають переведенню, звільненню та попередженню про майбутнє вивільнення                з роботи, створено комісію.
 
25 серпня 2016 року генеральним директором заповідника затверджено посадову інструкцію старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу нерухомих пам`яток наукового відділу моніторингу, охорони, обліку та оренди нерухомих пам`яток Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника, згідно кваліфікаційних вимог якої на посаду призначається особа, яка має повну вищу освіту (магістр, спеціаліст) напряму підготовки - архітектор, інженер-будівельник, історик та стаж роботи у науковій чи пам`яткоохоронній сфері на посаді наукового співробітника не менше 2 років. Необхідна наявність наукових праць. За наявності наукового ступеня або вченого звання - без вимог до стажу роботи.
 
Згідно з штатним розписом Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника, введеного в дію 01 грудня 2016 року,               в складі наукового відділу моніторингу та оренди нерухомих пам`яток діяв сектор моніторингу нерухомих пам`яток, із наступними посадами: завідувач сектору - 1 штатна одиниця, старший науковий співробітник - 4 штатні одиниці, молодший науковий співробітник 1 штатна одиниця, технік                        І категорії - 1 штатна одиниця; науковий сектор охорони та обліку нерухомих пам`яток, із наступними посадами: завідувач сектору - 1 штатна одиниця, старший науковий співробітник - 2 штатні одиниці, фахівець І категорії -             2 штатні одиниці.
 
При порівнянні штатних розписів від 01 липня 2016 року та від 01 грудня       2016 року вбачається, що в секторі орендних відносин наукового відділу моніторингу, охорони, обліку та оренди нерухомих пам`яток збільшилась кількість фахівців І категорії з 1 особи до 3.
 
13 жовтня 2016 року Національним Києво-Печерським державним історико-культурним заповідником письмово попереджено ОСОБА_1 про наступне вивільнення та повідомлено, що відповідно до наказу від 25 серпня 2016 року № 273-о «Про введення в дію штатного розпису Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника з 01 липня         2016 року» посада старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток скорочена. Запропоновано посади: прибиральник територій, прибиральник службових приміщень, підсобний робітник, садівник, контролер квитків сектору контролю відділу внутрішньої безпеки, від переведення на які позивачка відмовилася. 
 
Згідно з наданим позивачкою переліком вакансій Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника, станом                     на 25 жовтня 2016 року вакантними були наступні посади: бухгалтерська служба - касир квитковий, науково-дослідний відділ історії та археології - провідний науковий співробітник, науковий сектор охорони та обліку нерухомих пам`яток - завідувач сектору, старший науковий співробітник, відділ внутрішньої безпеки - фахівець І категорії, відділ виготовлення та реалізації виробів ужитково-декоративного мистецтва - начальник відділу на період відпустки для догляду за дитиною.
 
Станом на 24 листопада 2016 року були вакантними також посади: відділ документообігу - архіваріус, кур`єр; науково-дослідний відділ історії та археології - провідний науковий співробітник; відділ виготовлення та реалізації виробів ужитково-декоративного мистецтва - начальник відділу на період відпустки для догляду за дитиною.
 
Наказом Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника № 465-о від 19 грудня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади в зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
 
Згідно з дипломом Чернівецького державного університету від 25 червня 1988 року ОСОБА_1 закінчила повний курс університету за спеціальністю «біологія» з присвоєнням кваліфікаційного рівня «Біолог. Викладач біології             і хімії».
 
28 лютого 2017 року ОСОБА_1 одержала диплом магістра Київського університету культури, здобувши кваліфікацію: ступінь вищої освіти - магістр, спеціальність - «Музейна справа та охорона пам`яток історії та культури», професійна кваліфікація - магістр музейної справи та охорони пам`яток історії та культури.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                      у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини першої та шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Наведені положення національного законодавства свідчать зокрема про те, що кожен працівник захищений від свавільного звільнення з роботи,                        а втручання у приватне життя особи шляхом звільнення з роботи за дисциплінарне порушення має бути законним, пропорційним та передбачуваним.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва         і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно                  у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема,   ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи,  організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на  іншу роботу або  що  власник  або  уповноважений  ним орган не мав можливості перевести  працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж  підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
 
Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
 
Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 травня 2016 року у справі                             № 6-3048цс15).
 
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
 
Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
 
Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15.
 
Під час нового розгляду цієї справи суд апеляційної інстанції, врахувавши вказівки, викладені в постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року, надавши належну правову оцінку доказам у їх сукупності та, встановивши, що у відділі, де працювала позивач, змінено назву відділу та розширено функції відділу, у зв`язку з введенням сектору орендних відносин, із збереженням штатної кількості посад, а також те, що станом на 25 жовтня 2016 року                   у відповідача була вакантною посада старшого наукового співробітника наукового сектору охорони та обліку нерухомих пам`яток, яка не запропонована позивачу, дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України є незаконним.
 
За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про поновлення      ОСОБА_1 на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника.
 
Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
 
Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється  відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого               1995 року № 100.
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 грудня 2016 року по               13 червня 2019 року включно в розмірі 500 201,52 грн.
 
Посилання як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених           у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 306/898/17 (провадження № 61-1039св18), від 18 березня 2020 року у справі                               № 461/3024/18 (провадження № 61-22563св19), від 26 вересня 2018 року            у справі № 357/5734/16-ц (провадження № 61-11265св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 753/1297/18 (провадження № 61-3430св19),                          від 07 жовтня 2020 року у справі № 334/3883/18 (провадження                                   № 61-4226св20), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 18 березня 2020 року у справі                                  № 461/3024/18 (провадження № 61-22563св19), від 15 листопада 2018 року       у справі № 756/13579/15-ц (провадження № 61-22899св18), від 04 листопада               2020 року у справі № 263/10522/18 (провадження № 61-737св20), не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилаються заявник, встановлені різні фактичні обставини.
 
Доводи касаційної скарги Національного заповідника «Києво-Печерська лавра» зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. Однак згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, Верховний Суд не встановив.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
З огляду на те, що ухвалою суду касаційної інстанції від 12 жовтня 2021 року зупинено дію оскаржуваних судових рішень в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за виключенням негайного виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих пам`яток Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 19 грудня 2016 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що підстави для скасування судових рішень відсутні, дія рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 червня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року підлягає поновленню.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Національного заповідника «Києво-Печерська лавра» залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року залишити без змін. 
 
Поновити дію рішення Подільського районного суду міста Києва                            від 19 червня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду                     від 28 липня 2021 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць     Р. А. Лідовець      Ю. В. Черняк