ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року		Справа № 500/4587/21 пров. № А/857/1487/22	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача - Качмара В.Я.,
суддів - Большокової О.О., Затолочного В.С.,
при секретарі судового засідання - Юрченко М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури та Київської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року (суддя Подлісна І.М., м.Тернопіль, повний текст складено 28 грудня 2021 року), 

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Тернопільської обласної прокуратури (далі - Обласна прокуратура) та Київської обласної прокуратури (далі - Обласна прокуратура-1) в якому просив:
визнати бездіяльність Обласної прокуратури щодо неналежного розрахунку із позивачем, а саме невиплати частини заробітної плати  - посадового окладу визначеного за частиною третьою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII) протиправною та стягнути з відповідача кошти у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за частиною третьою статті 81 Закону №1697-VII, завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України (далі - БК), що визнані неконституційними, за період з 01.07.2015 по 31.07.2018 в сумі 705519,10 грн;
визнати бездіяльність Обласної прокуратури-1 щодо неналежного розрахунку із позивачем, а саме невиплати частини заробітної плати - посадового окладу визначеного за частиною третьою статті 81 Закону №1697-VII протиправною та стягнути з відповідача кошти у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за частиною третьою статті 81 Закону №1697-VII, завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК, що визнані неконституційними, за період з 02.08.2018 по 15.04.2021 в сумі 1030947,67 грн
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове яким позов задовольнити.
В доводах апеляційної скарги вказує, що Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020 від 26.03.2020 (далі - КСУ, Рішення №6-р/2020 відповідно) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК у частині, яка передбачає, що норми і положення статі 81 Закону №1697-VІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України (далі - КМУ), виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. У зв`язку з такими обставинами вважає, що має право на виплату недоплаченої суми заробітної плати за час роботи в органах прокуратури за спірний період.
Обласна прокуратура відзиву на апеляційну скаргу не подала.
Обласна прокуратура-1 у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що при нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати у спірні періоди з 01.07.2015 по 31.07.2018 та з 02.08.2018 по 15.04.2021, відповідачі діяли правомірно і підстав для визнання протиправними їх дій (бездіяльності) немає. 
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури на різних посадах з 2006 року, що підтверджується записами його трудової книжки від 04.03.2014 серії НОМЕР_1 .
21.04.2021 за №27-84 Обласна прокуратура надала позивачу інформацію щодо складу його заробітної плати за період з 01.07.2015 по 31.07.2018, а також відомості, на підставі яких нормативно-правових актів здійснювалося нарахування заробітної плати працівникам органів прокуратури Тернопільської області за цей період. До листа відповідач додав копії розрахункових листів по виплаченій заробітній платі за 2015-2018 роки.
21.04.2021 за №27-130 вих-21 Обласна прокуратура-1 надала позивачу інформацію щодо складу його заробітної плати за період з 01.08.2018 по 15.04.2021, а також відомості, на підставі яких нормативно-правових актів здійснювалося нарахування заробітної плати працівника органів прокуратури Київської області за цей період. До листа відповідач додав копії розрахункових листів по виплаченій заробітній платі за 2018-2021 роки.
Позивач вважає, що заробітна плата за спірний період повинна була нараховуватися відповідачами виходячи з посадових окладів, передбачених статтею 81 Закону №1697-VII. Проте відповідач здійснював нарахування заробітної плати, керуючись постановами КМУ, що, на думку позивача, суперечить нормам Конституції України та Закону №1697-VII.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон №1697-VII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України.
Вказаний закон набрав чинності набрав чинності 15.07.2015.
Частиною дев`ята статті 81 Закону №1697-VII передбачено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (стаття 90 Закону №1697-VII).
Підпунктом 1 пункту 13 «Перехідних положень» Закону №1697-VII доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.
Згідно зі статтями 8 і 13 Закону України «Про оплату праці» (далі Закон №108/95-ВР) умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.
Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Частинами першою, другою статті 23 БК встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014(далі Закон №79-VIII) розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК доповнено пунктом 26 яким встановлено, що норми і положення статті 81 Закону України Про прокуратуру застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Тобто, Законом №79-VIII надано повноваження КМУ визначати розмір і порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.
Постановою №505 надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури (пункти 2 і 6).
Постановами КМУ «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 р. № 505» від 30.09.2015№763 і «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових акті» від 09.12.2015№1013 унесені відповідні зміни до схем посадових окладів працівників органів прокуратури.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що зміни до Постанови №505, зокрема, щодо розмірів окладів працівників органів прокуратури не вносились, законами про Державний бюджет України на відповідні періоди не було передбачено видатки на реалізацію положень статті 81 Закону №1697-VII, а тому відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету України на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено КМУ.
Крім цього, суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідач, відповідно до статті 19 Конституції України не наділений правом самостійно, без правового врегулювання збільшення видатків Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу працівникам та виплату заробітної плати у розмірі, встановленому Законом №1697-VII.
Аналогічна правова позиція у подібних спірних правовідносин та застосування наведених правових норм, наведена у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року вказана у справа № 320/1874/19.
Стосовно Рішення №6-р/2020, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Так, Рішенням №6-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення №6-р/2020 передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Згідно частини другої статті 152 Конституції України і частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, дія окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК, згідно Рішення № 6-р/2020, втратила чинність 26.03.2020.
У Рішенні від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010 в справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України від 08 грудня 2004 року № 2222-IV «Про внесення змін до Конституції України» (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їхнього виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їхню неконституційність.
Таким чином, зі змістом статті 152 Конституції України випливає, що Рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.
Отже, Рішення №6-р/2020 на спірні відносини з 01.07.2015 по 26.03.2020 не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням.
Стосовно позовних вимог про стягнення коштів у вигляді неотриманої заробітної плати за період з 27.03.2020 (дати ухвалення вказаного рішення Конституційного Суду України) по 15.04.2021 суд зазначає наступне.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон№113-ІХ), який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури.
Постановою КМУ від 11.12.2019 «Про умови оплати праці прокурорів» №1155 затверджено посадові оклади прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (далі - Постанова №1155). Постановою №1155 не вносилися зміни про збільшення посадових окладів до Постанови №505.
Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Вказаним законом також внесено зміни у статті 81 Закону 1697-VІІ та частину третю цієї статті викладено в наступній редакції:
Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Таким чином, до початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур, оплата праці прокурорів здійснюється в порядку, встановленому КМУ. Такий порядок був викладений саме в Постанові №505.
Норма пункту 3 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ є діючою та не визнана неконституційною.
Обласна прокуратура та Обласна прокуратура-1 розпочала роботу з 11.09.2020, а днем початку роботи окружних прокуратур визначено 15.03.2021.
Наказом Генерального прокурора від 25.10.2021 №391к ОСОБА_1 звільнено з посади керівника Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області та органів прокуратури з 26.10.2021.
Таким чином, позивач у спірний період 27.03.2020 по 14.01.2021 не мав статусу прокурора обласної прокуратури, тому на нього не поширювалося положення норм частини третьої статті 81 Закону №1697-VII щодо розмірів посадових окладів прокурора окружної прокуратури. Питання оплати праці таких прокурорів визначались частиною першою статті 49 Закону №1697-VII, а розміри їх посадових окладів були встановлені Постановою №505.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.
Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Відповідно статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 310, 315-316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	В. С. Затолочний  	
Повне судове рішення складено 2 червня 2022 року.