П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 травня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 400/3737/21	
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді – доповідача	Кравця О.О.	
судді –	Зуєвої Л.Є.	
судді – за участю секретаря: 	Коваля М.П. Уштаніт Ю.М.	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року по справі №400/3737/21, прийнятого в порядку письмового провадження у складі судді Устинова І.А., за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді ,
ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ:

27 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУ Національної поліції в Миколаївській області, та після уточнення позовних вимог від 15.07.2021 року (а.с.137) просив:
визнати незаконним та скасувати накази начальника Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області № 595 від 12.04.2021 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників поліції ГУНП області» в частині звільнення зі служби в поліції офіцера поліції сектору превенції відділення поліції № 2 Первомайського районного відділу поліції ГУНП в Миколаївській області капітана поліції ОСОБА_1 та №216 о/с від 19.04.2021 року «По особовому складу», яким звільнено зі служби в поліції за ст..77 ч.1 п.6 Закону України «Про Національну поліцію» капітана ОСОБА_1 (0074243) дільничного офіцера поліції сектору провенції відділення поліції №2 Первомайського відділу поліції;
зобов`язати Головне управління Національної поліції України в Миколаївській області поновити на службі в поліції на посаді офіцера поліції сектору превенції відділення поліції № 2 Первомайського районного відділу поліції ГУНП в Миколаївській області капітана поліції ОСОБА_1 .
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року у задоволенні позову було відмовлено.

II.          КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ  ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись з рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права та просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Вимоги апеляційної скарги апелянт, обґрунтовує тим, що за весь період служби на нього не надійшло жодної скарги з боку громадян, в тому числі і під час службового розслідування і після нього. Навіть, якщо дійсно на виявлених дозволах має місце відтиск не тої печатки чи є незрозумілим підпис посадової особи це формальні порушення, які не тягнуть за собою ніяких наслідків за умови, що громадяни мали законне право на отримання таких дозволів.
Апелянт також зазначив, що на його усне прохання надати для ознайомлення матеріали службового розслідування він отримав відмову відповідача (також усну).
Апелянт вказує на те, що звільнення зі служби в органах поліції є самим крайнім заходом стягнення, яке застосовується, як правило, якщо характер самого дисциплінарного проступку або особа порушника виключають можливість застосування до нього іншого виду стягнення.
Апелянт також не погоджується з аргументом відповідача, який враховано судом 1-ї інстанції, що всі зазначені вище відомості за вказаними фактами були внесені в ЄРДР на направлені для подальшого розслідування в ДБР. Ця інформація не відповідає дійсності. Відповідач не надав, а суд не досліджував жодного витягу з ЄРДР, що свідчило б про відкриття кримінальних проваджень. А з часу направлення висновку службового розслідування до територіального відділення ДБР, на момент ухвалення судового рішення, вже минуло більше ніж півроку і ніяких дій з боку ДБР за даними фактами не здійснювалось.
14.02.2022 року ГУНП в Миколаївській області надало відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує на законність та обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

III.          ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ: 

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2022 року відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.124 -127 КАС України.
Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав: 

IV.          ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом першої інстанції було встановлено, що 26.01.2021 до ГУНП в Миколаївській області надійшла доповідна записка т.в.о. заступника начальника ГУНП підполковника поліції Гончаренка І.Є. «Про результати проведення перевірки відділення поліції № 2 Вознесенського РУП ГУНП», за результатами якої виявлено ознаки можливих порушень службової дисципліни окремими працівниками зазначеного підрозділу поліції ГУНП (а/с 44).
Для з`ясування обставин та на підставі доповідної записки т.в.о. заступника начальника ГУНП підполковника поліції Гончаренка І. Є. наказом ГУНП в Миколаївській області № 109 від 26.01.2021 призначено службове розслідування (а/с 46).
В ході службового розслідування встановлено, 24.01.2021 під час проведення обшуку слідчими СВ ГУНП в Миколаївській області за місцем мешкання ОСОБА_2 АДРЕСА_1 було вилучено дозвіл № НОМЕР_1 виданий Доманівським ВП від 11.01.2017 на носіння та зберігання мисливської гладкоствольної зброї «Hatsan» 12 калібру № НОМЕР_2 (а/с 44).
У ході огляду дозволу на право носіння та зберігання МГЗ НОМЕР_1 виявлено, що він скріплений печаткою «Дозвільна система», що не відповідає вимогам наказу МВС України № 622 від 21.08.1998. Крім цього, на дозволі, у графі «Начальник», стоїть підпис, який візуально не є ідентичним до підпису начальника Доманівського відділення поліції Вознесенського ВП ГУНП, станом на 11.01.2017, майора поліції ОСОБА_3 .
Дозвіл на зброю ОСОБА_2 був виданий інспектором з контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи Доманівського відділення поліції Вознесенського ВП ГУНП капітаном поліції ОСОБА_1 (а/с 45).
Окрім того, печатка «Дозвільна система», зареєстрована у журналі № 52 «Обліку печаток та штампів» колишнього Доманівського відділення поліції Вознесенського ВП ГУНП, а нині відділення поліції № 2 Вознесенського РУП ГУНП, за № 17 та видана (під підпис) 02.01.2017 інспектору КОЗ ДС СП Доманівського відділення поліції Вознесенського ВП ГУНП капітану поліції ОСОБА_1 (а/с 56-57).
Опитаний під час проведення службового розслідування 26.01.2021 капітан поліції ОСОБА_1 пояснив, що 11.01.2017 після збору відповідних документів на подовження дозволу на зброю ОСОБА_2 ним був виданий дозвіл серії АА № 487435 терміном дії з 11.01.2017 по 11.01.2020. На вказаному бланку дозволу на зброю ним було проставлена печатка «Дозвільна система», замість гербової печатки, як того вимагають норми чинного законодавства, що йому було відомо. Крім цього, в бланку у графі «Начальник» стоїть підпис не майора поліції ОСОБА_3 , а підпис зроблений ним особисто, замість підпису керівника. Вказані дії він вчинив з власної неуважності та необачності і не переслідував жодних корисливих мотивів. Грошових коштів за видачу бланку, що не відповідає вимогам законодавства, не отримував (а/с 47).
При проведенні подальшої перевірки контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи Доманівського відділення поліції Вознесенського ВП ГУНП 03.02.2021 надійшов рапорт начальника сектору контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи вказаного підрозділу капітана поліції ОСОБА_4 про те, що цього ж дня, під час особистого прийому громадян до нього звернувся мешканець смт. Доманівка, Миколаївської області ОСОБА_5 , з метою продовження терміну дії дозволу на належну йому мисливську гладкоствольну зброю (а/с 68). Під час огляду наданих ОСОБА_5 документів установлено, що бланк дозволу виданий Доманівським ВП Вознесенського ВП не відповідає вимогам наказу МВС України від 21.03.1998 № 622, а саме: на зазначеному бланку відсутній порядковий номер бланку дозволу, відсутня гербова печатка органу, який видає дозвіл та відсутні дані посадової особи, (керівника підрозділу) та на бланку нанесений підпис, який викликає сумніви щодо належності саме начальнику органу, що видав такий дозвіл. З наданих громадянином ОСОБА_5 пояснень з`ясовано, що вказаний дозвіл йому було видано інспектором з контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи Доманівського ВП капітаном поліції ОСОБА_1 .
Крім того матеріалами службового розслідування встановлено, що у ході перевірки особових справ власників зброї було встановлено, що дозволи на право зберігання та носіння МГЗ і газової зброї закінчились у деяких  громадян, у той же час, з метою маскування прорахунків у роботі, інспектор з контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи Доманівського відділення поліції Вознесенського ВП ГУНП капітан поліції ОСОБА_1 в порушення вимог п. 18.1,18.2,18.3,18.5 глави 18 Методичних рекомендацій Положення про ІІПС ОВС України, затвердженого наказом МВС України від 12.10.2009 № 436, вніс недостовірні відомості до електронних карток обліку зброї ІП «Зареєстрована зброя» ІІПС ОВС, про продовження строків дії дозволів на право зберігання та носіння МГЗ і газової зброї вище зазначеним громадянам, але фактично матеріали щодо продовження строків дії дозволів на зброю в особових справах відсутні.
Також відповідні громадяни отримали дозволи на придбання МГЗ без повного переліку необхідних документів, в особових справах відсутні (страхові поліси, довідки про відсутність судимості, рапорту по перевірці за місцем проживання ДОП, довідки про вивчення матеріальної частин зброї, правил поводження з нею та її застосування), заяви вищевказаних громадян не зареєстровані та не завізовані начальником відділення, дозволи на право зберігання та носіння МГЗ закінчились.
Під час перевірки сейфу вилученої добровільно зданої, знайденої вогнепальної (холодної) зброї і боєприпасів до неї встановлено, що 6 одиниць різноманітної зброї, зберігається із порушенням строків зазначених у п. 13, 14, 15 Інструкції про порядок приймання, зберігання, обліку, знищення чи реалізації вилученої, добровільно зданої, знайденої зброї та боєприпасів до неї затвердженої наказом МВС України від 31.05.1993 № 314 (а/с 75 зб).
Разом з цим, 06.02.2021 до Вознесенського РУП надійшов рапорт капітана поліції ОСОБА_4 про те, що 06.02.2021 під час перевірки в смт. Доманівка, Миколаївської області, власників мисливської гладко ствольної зброї, з метою профілактики щодо недопущення порушень правил зберігання та носіння такої зброї виявлено факти можливої підробки 44 бланків дозволів на належну громадянам зброю, які містили наведені вище порушення (а/с 74 зб).
Відповідно до наданих пояснень вищевказаних громадян, дозволи їм було видано інспектором з контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи Доманівського ВГІ Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївської області капітаном поліції ОСОБА_1 .
Додатково опитаний 11.03.2021 у ході службового розслідування капітан поліції ОСОБА_1 повідомив, що йому було надано на огляд 45 копій бланків дозволів на зброю (номера дозволів та прізвища власників зброї вказані вище) і він не пам`ятає чи саме він видавав тим громадянам дозволи та ставив у бланках видану йому для службової діяльності печатку «Дозвільна система». Хто ставив підпис у графі «Начальник» у наданих йому на огляд бланках дозволів на зброю не пам`ятає. Чи був це саме начальник відділення поліції або особа яка його заміщає точно сказати не може. Печатку «Дозвільна система» він нікому не передавав та вона постійно зберігалась у його службовому кабінеті № 9, ключ від якого знаходився у нього. Справи і бланки дозволів на зброю, які передавались йому громадянами на продовження терміну, зберігались у шафі для документів (не залізний сейф). Сторонні особи доступу до службового кабінету № 9 Доманівського ВП не мали. Вчинення дисциплінарного проступку зі свого боку визнає та зобов`язується у подальшому в службовій діяльності подібного не допускати (а/с 78).
Такі пояснення позивача зафіксовані в матеріалах службового розслідування.
Всі вищезазначені 45 дозволи в подальшому були вилучені у громадян.
Крім того, всі зазначені вище відомості за вказаними фактами були внесені в ЄРДР на направлені для подальшого розслідування в ДБР (а/с 50-51, 54, 65, 76).
V.  РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ТА ОЦІНКА СУДУ :
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно  ст. 22 Конституції України  Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
У  Рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 року  № 5-рп/2005  установлено, що звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови й засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена (абз.4 п.5.2 мотивувальної частини Рішення).
Згідно зі  ст. 24 Конституції України  громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до положень ст.38, ч.1,2  ст.43 Конституції України  громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування; кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 58 Конституції України  встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських та порядок проходження служби в Національній поліції України визначені   Законом України від 02.07.2015,  № 580-VIII «Про Національну поліцію»( надалі – Закон № 580-VIII) .
Згідно ч.1-2 ст.8 Закону № 580-VIII поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліцейському заборонено виконувати злочинні чи явно незаконні розпорядження та накази.
Згідно з пунктом 1 та пунктом 2 частини першої   Закону № 580-VIII   поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень   Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського, а також професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.
Предметом судового розгляду даної справи є перевірка та дотримання суб`єктом владних повноважень процедури звільнення, передбачена Дисциплінарного статуту Національної поліції України, а також порядку встановлення дисциплінарного проступку, який передбачений наказом МВС України № 07.11.2018 № 893 «Про реалізацію окремих положень Дисциплінарного статуту Національної поліції України» (далі - Інструкція та Дисциплінарний статут).
Відповідно до ст. 12 Дисциплінарного статуту дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
Відповідно до ст. 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
За змістом ст. З Дисциплінарного статуту службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону № 580-VIII, зобов`язує поліцейського:
1)   бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України;
2)  знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки;
3)   поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень;
4) безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону;
5) вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника;
6) утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України;
7) утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини;
8) знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку;
9) підтримувати рівень своєї підготовки (кваліфікації), необхідний для виконання службових повноважень;
10)   берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів;
11) поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень;
12)  дотримуватися правил носіння однострою та знаків розрізнення;
13)  сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції;
14) під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.
Згідно зі ст. 18 Закону № 580-VIII поліцейський повинен неухильно дотримуватись нормативно - правових актів, що регламентують діяльність поліції, професійного виконання своїх обов`язків.
Відповідно до ст. 64 Закону № 580-VIII особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: «Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки».
Окрім того, поліцейський як представник держави зобов`язаний постійно на належному рівні виконувати покладені на поліцію повноваження, сприяти припиненню вчинення правопорушень, з честю та гідністю поводити себе як в службовий, так і в позаслужбовий час, з метою недопущення зниження рівня авторитету та довіри громадян до Національної поліції України.
Положеннями ст. 77 Закону № 580-VIII визначено вичерпний перелік підстав для звільнення поліцейського.
Так, п. 6 ч. 1 вказаної статті визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Дисциплінарного статуту за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.
За приписами ст. 13 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків. До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень, як звільнення з органів внутрішніх справ.
Порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолодженої зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів передбачений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 року № 622, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 1998 року за № 637/3077, яким затверджено Інструкцію про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолодженої зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів) далі - Інструкція).
Згідно п/п 2.3.2. п. 2.3. Інструкції дозволи видаються УП ГУНП на придбання, зберігання та носіння мисливської нарізної, гладкоствольної зброї, пневматичної, холодної, охолощеної зброї, пристроїв громадянами України;
Згідно п.2.5 Інструкції залежно від виду дозволів, що видаються, вони підписуються відповідно керівником МВС України та його заступниками, начальником ДГБ МВС, начальником ГУМВС, МВС його заступником - начальником міліції громадської безпеки, начальником УГБ ГУМВС, УМВС та начальником відділу дозвільної системи УГБ (ВГБ) ГУМВС, УМВС, а в міськрайорганах-начальниками або їх заступниками і скріплюються гербовою печаткою органів внутрішній справ.
Вимогами п. 2.7. Інструкції передбачено, що оформлений відповідний дозвіл видається керівникам підприємств, установ, організацій, а також громадянам після пред`явлення документа, що посвідчує особу. У загонах воєнізованої охорони (далі - ВОХОР) видача дозволів на зберігання відомчої зброї здійснюється на ім`я командирів, начальників команд або окремих підрозділів.
За п.2.8. Інструкції видача дозволів громадянам на придбання, зберігання та носіння зброї здійснюється після проведеного з ними вивчення матеріальної частини зброї, правил поводження з нею, її застосування та використання, що здійснюється у пунктах вивчення матеріальної частини зброї, спеціальних засобів, правил поводження з ними та їх застосування після здачі заліку та отримання довідки про вивчення матеріальної частини зброї, спеціальних засобів, правил поводження з ними та їх застосування.
Підставою для видачі дозволу на право відкриття та функціонування пункту вивчення матеріальної частини зброї, спеціальних засобів, правил поводження з ними та їх застосування є заява суб`єкта господарської діяльності, що подається за територіальною належністю до ГУМВС, УМВС, у якій зазначаються: найменування суб`єкта господарської діяльності, код за ЄДРПОУ або реєстраційний номер облікової картки платника податків та інших обов`язкових платежів, місце і дата реєстрації, місцезнаходження, прізвище, ініціали керівника, службовий телефон, а також мета звернення.
До заяви додаються:
відомості про наявність матеріальної бази для проведення навчання;
відомості про осіб, які відповідають за відкриття та функціонування пункту вивчення матеріальної частини зброї, спеціальних засобів, правил поводження з ними та їх застосування, проводять навчання та мають доступ до зброї, яка буде використовуватися (використовується) в пункті, охороняють пункт (особові листки з обліку кадрів);
медичні довідки встановленого зразка для отримання дозволу (ліцензії) на об`єкт дозвільної системи (далі - медична довідка), службовий телефон, номер та дата наказу про призначення;
відомості про місце проведення практичних стрільб;
інформація про наявність зброї та дозвіл на її зберігання за умови зберігання та використання зброї на цьому об`єкті;
платіжний документ (платіжне доручення, квитанція) з відміткою банку, відділення поштового зв`язку або коду проведеної операції про внесення коштів за надання відповідної платної послуги.
У статті 12   Загальної декларації прав людини 1948 року   встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.
Статтею 25 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що кожен громадянин повинен мати без будь-якої дискримінації, згаданої в статті 2, і без необґрунтованих обмежень право і можливість: брати участь у веденні державних справ як безпосередньо, так і за посередництвом вільно обраних представників; голосувати і бути обраним на справжніх періодичних виборах, які проводяться на основі загального й рівного виборчого права при таємному голосуванні та забезпечують свободу волевиявлення виборців; допускатися в своїй країні на загальних умовах рівності до державної служби. Це положення визначає, що всі держави-учасниці зазначеного Пакту незалежно від конституційної структури повинні запровадити таку систему доступу до державної служби, виборів та участі у веденні державних справ, яка ефективно гарантувала б дотримання цього положення.
У пункті "а" частини першої статті 1 Конвенції про дискримінацію в галузі праці та занять від 25 червня 1958 року № 111 передбачено, що термін "дискримінація" охоплює будь-яке розрізнення, недопущення або перевагу, що робиться за ознакою раси, кольору шкіри, статі, релігії, політичних переконань, іноземного походження або соціального походження і призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять.
Європейська Конвенція про захист  прав людини та основоположних  свобод від 04.11.1950 року (надалі – Конвенція)  , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР  від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України  є частиною національного законодавства.
Згідно ч.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд  при вирішенні справи керується принципом верховенства права,  відповідно до якого зокрема людина,  її права  та  свободи визнаються    найвищими   цінностями   та   визначають   зміст   і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип  з  урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. 
Згідно ст.  8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
З сталою практикою Європейського Суду  ,  приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. п. 25 «C. проти Бельгії»   від 07.08.1996 р. (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. п. 61 рішення Суду у справі   «Pretty проти Сполученого Королівства»   (справа №   2346/02, ECHR 2002)). Поняття «приватне життя» не виключає в принципі діяльність професійного чи ділового характеру. Адже саме у діловому житті більшість людей мають неабияку можливість розвивати відносини із зовнішнім світом (див. п. 29 рішення Суду у справі «Niemietz проти Німеччини»   від 16.12.1992 р.(Серія A № 251)). Таким чином, обмеження, встановлені щодо доступу до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. п. 47 рішення Суду у справі «Sidabras and Dћiautas проти Латвії»   (справи №№   55480/00   та   59330/00, ECHR 2004) і п.п. 22-25 рішення Суду у справі «Bigaeva проти Греції»   від 28.05.2009 р. (справа   26713/05)). Крім того, було встановлено, що звільнення з посади становило втручання у право на повагу до приватного життя (див. п.п. 43-48 рішення Суду у справі «Цzpэnar поти Туреччини»   від 19.10.2010 р. (справа №   20999/04)). Зрештою, у ст. 8 Конвенції йдеться про захист честі та репутації як частину права на повагу до приватного життя (див. п. 35 рішення Суду у справі «Pfeifer проти Австрії»   від 15.11.2007 р. (справа №   12556/03) та п.п. 63 та 64 рішення Суду у справі «A. проти Норвегії»   від 09.04.2009 р. (справа №   28070/06) , п.65. рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11)).
   Держава-відповідач нестиме відповідальність за Конвенцією за порушення прав людини, спричинені діями її представників при виконанні ними своїх службових обов`язків (див., наприклад, рішення у справі «Крастанов проти Болгарії» (Krastanov v. Bulgaria), заява № 50222/99, п. 53, від 30 вересня 2004 року). Проте держава також нестиме відповідальність, якщо її представники перевищують межі своїх повноважень або діють всупереч інструкціям (див. рішення у справах «Молдован та інші проти Румунії (№ 2)» (Moldovan and Others v. Romania (no. 2), заяви №№ 41138/98 і 64320/01, п. 94, ECHR 2005-VII (витяги), та «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), від 18 січня 1978 року, п. 159, Series А № 25). Для того, щоб встановити, чи можна покласти на державу відповідальність за незаконні дії її представників, вчинені поза межами виконання ними службових обов`язків, Суду необхідно дослідити всю сукупність обставин і розглянути характер та контекст поводження, про яке йдеться (див. стосовно   статті 2   Конвенції рішення у справі «Сашо Горгієв проти Колишньої Югославської Республіки Македонії» (<…>), заява № 49382/06, п. 48, ECHR 2012 (витяги)).
Словосполучення «відповідно до закону» вимагає, по-перше, аби оспорюваний захід мав юридичну основу у національному праві. По-друге, воно стосується якості закону, про який ідеться, і передбачає вимогу, що такий закон має бути доступний для відповідної особи, яка, крім того, повинна мати можливість передбачити його наслідки для себе, і такий закон повинен відповідати принципу верховенства права (див. з-поміж інших джерел п. 55 рішення Суду у справі   «Kopp проти Швейцарії» від 25.03.1998 р.   (Reports of Judgment sand Decisions   1998-II)).
Зазначене словосполучення означає, зокрема, що норми національного права мають бути достатньо передбачуваними, аби вказати особам на обставини та умови, за яких органи влади мають право вдатися до заходів, які впливатимуть на конвенційні права цих осіб (див. п. 39 рішення Суду у справі «C.G. and  Others проти Болгарії»   від 24.04.2008 р. (справа №   1365/07)). Більше того, закон повинен надавати певний ступінь юридичного захисту від свавільного втручання з боку органів влади. Наявність спеціальних процесуальних гарантій є важливою у цьому контексті. Те, що вимагається через такі гарантії, буде залежати, принаймні до певної міри, від характеру та ступеня втручання, що розглядається (див. п. 46 рішення Суду у справі «P.G. and J.H. проти Сполученого Королівства»   (справа №   44787/98, ECHR 2001-IX))та див.п.169-170 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11),
Існують певні типові аспекти приватного життя, на які можуть вплинути звільнення, пониження в посаді, відмова у доступі до професії або інші подібні несприятливі заходи. До цих аспектів входить (і) «внутрішнє коло» заявника, (іі) можливість заявника встановлювати та розвивати відносини з іншими людьми та (ііі) соціальна і професійна репутація заявника. У таких спорах існують два напрямки за якими, як правило, виникають питання, пов`язані з приватним життям: або через підстави вжиття оскаржуваного заходу (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на підставах), або, у деяких справах, через наслідки для приватного життя (у такому випадку Суд застосовує підхід, заснований на наслідках) (див. рішення у справі   «Денісов проти України»   [ВП] (Denisov v. Ukraine) [GC], заява № 76639/11, пункт 115, від 25 вересня 2018 року).
Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами   Конвенції   з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії»(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та  п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року  ).
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). 
Згідно ст.14 Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, вчинену у частині політичних положень (преамбула, стаття 1, розділи I, II, VII) від 21 березня 2014 року в м. Брюсселі та у частині торговельно-економічних і галузевих положень (розділи III, IV, V, VI) 27 червня 2014 року в м. Брюсселі, ратифікованої Законом України, від 16.09.2014,  № 1678-VII "Про ратифікацію Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони", в рамках співробітництва у сфері юстиції, свободи та безпеки Сторони надають особливого значення утвердженню верховенства права та укріпленню інституцій усіх рівнів у сфері управління загалом та правоохоронних і судових органів зокрема. Співробітництво буде спрямоване, зокрема, на зміцнення судової влади, підвищення її ефективності, гарантування її незалежності та неупередженості та боротьбу з корупцією. Співробітництво у сфері юстиції, свободи та безпеки буде відбуватися на основі принципу поваги до прав людини та основоположних свобод.

(1)          Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої інстанції

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Питання про наявність підстав для накладення на працівника поліції дисциплінарного стягнення з`ясовується під час службового розслідування. Правова оцінка правильності рішення про притягнення працівника поліції до дисциплінарної відповідальності повинна фокусуватися насамперед на тому, чи таке рішення прийнято у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією України та законами України, чи дійсно в діях працівника поліції є встановлені законом підстави для застосування до нього дисциплінарного стягнення.
Питання про правомірність притягнення працівника органів поліції до дисциплінарної відповідальності, передбачає необхідність з`ясовувати склад дисциплінарного проступку в його діях, незалежно від того, яку кримінально-правову кваліфікацію, ці ж самі дії особи отримали в рамках кримінального провадження та які наслідки, у підсумку, настали для такої особи.
Такий підхід до вирішення питання про правомірність притягнення поліцейських    до дисциплінарної відповідальності застосовано Верховним Судом, зокрема у постановах від 07 лютого 2020 року у справі № 260/1118/18, від 28 лютого 2020 року у справі № 825/1398/17, від 06 березня 2020 року у справі № 804/1758/18 та від 20 жовтня 2020 року у справі № 340/1502/19.
У свою чергу, суб`єкт владних повноважень повинен довести суду правомірність свого рішення належними, допустимими та достовірними доказами, зокрема, матеріалами службового розслідування тощо. При цьому, саме лише відтворення у висновку службового розслідування фабули кримінального правопорушення чи інших обставин, наведених у рішеннях слідчого (прокурора, слідчого судді) в рамках досудового розслідування кримінального правопорушення, а так само відтворення у висновку службового розслідування внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей, не є достатнім для того, щоб уважати такий висновок обґрунтованим, як і ухвалене на підставі нього рішення. Обставини подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, мають бути підтверджені й оцінені в сукупності з іншими зібраними під час службового розслідування поясненнями та документами.
Службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожного працівника поліції, зокрема, дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги, статутів і наказів начальників; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.
  З тексту Присяги поліцейського, неухильне дотримання якої визначено законом, слідує, що в основі поведінки працівника поліції закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, поліцейський покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.
Порушення Присяги слід розуміти як скоєння поліцейським проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету органів поліції та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.
Присяга поліцейського передбачає зобов`язання виконувати обов`язки сумлінно.
Тобто, порушення Присяги - це несумлінне, недобросовісне виконання обов`язків поліцейським. Про несумлінність дій (бездіяльності) поліцейського свідчить невиконання обов`язків умисно або внаслідок недбалого ставлення до них.
Невиконання чи неналежне виконання поліцейським службової дисципліни є дисциплінарним проступком, вчинення якого є підставою для дисциплінарної відповідальності.
Обрання виду стягнення за дисциплінарний проступок перебуває у площині дискреційних повноважень суб`єкта його накладення, який, приймаючи рішення про обрання конкретного виду дисциплінарного стягнення, повинен урахувати, зокрема, тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, попередню поведінку особи, її ставлення до виконання посадових обов`язків тощо.
При оцінці співмірності обраного керівником виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації, наявність (відсутність) непогашених дисциплінарних стягнень на момент притягнення його до відповідальності за цим дисциплінарним проступком і, як підсумок, наявність (відсутність) причинного зв`язку із тим чи не сталася ця подія внаслідок особистої безвідповідальності, низьких ділових та моральних якостей позивача та його неналежного ставлення до службових обов`язків.
Аналогічний правовий висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 26 січня  2022  року у справі  № 620/397/21
При цьому, застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в НП України є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.
Стосовно правової оцінки правильності та обґрунтованості рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності, то така повинна фокусуватися насамперед на такому:
- чи прийнято рішення у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені Конституцією та законами України;
- чи дійсно у діянні особи є склад дисциплінарного порушення;
- чи є встановлені законом підстави для застосування дисциплінарного стягнення;
- чи є застосований вид стягнення пропорційним (співмірним) із учиненим діянням.
У аспекті спірних правовідносин необхідно зазначити, що вирішення питання про правомірність притягнення працівника органів поліції до дисциплінарної відповідальності, передбачає необхідність з`ясовувати склад саме дисциплінарного проступку в його діях. 
Між тим сутність дисциплінарного проступку полягає у невиконанні чи неналежному виконанні особою службової дисципліни. Такими обставинами є виключно фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діях особи ознак дисциплінарного проступку, зокрема, протиправної поведінки, шкідливих наслідків та причинного зв`язку між ним і дією (бездіяльністю) порушника дисципліни. 
  Під вчинками, що підривають авторитет працівника Національної поліції, розуміються протиправні, винні діяння, які здійснені посадовою особою, у зв`язку з виконанням службових обов`язків або не пов`язані з їх виконанням, але за своїм характером здатні принизити в очах громадськості гідність та авторитет працівника , що мають бути доведені у визначеному порядку. 
  Самого лише посилання на загальні вимоги Дисциплінарного статуту, Присяги працівника поліції та    Правил № 1179 недостатньо для належного обґрунтування рішення про застосування такого найсуворішого виду дисциплінарного стягнення як звільнення зі служби. Необхідно конкретизувати кваліфікацію установленого порушення поліцейським вказаних вимог шляхом чіткого визначення у чому саме полягає таке порушення. 
Аналогічний правовий висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 9 лютого  2022  року у справі  № 160/12290/20
Судами 1-ї та апеляційної інстанцій встановлено, що виконання обов`язків за напрямком роботи у сфері видачі дозволів громадянам на придбання, зберігання та носіння зброї покладено на інспектора з контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи Доманівського ВП Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївській області капітана поліції ОСОБА_1 з 02.02.2015 по 26.02.2021.
Відповідно до посадової інструкції інспектора з контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи Доманівського ВП Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївській області капітана поліції ОСОБА_1 (наявна в матеріалах справи), до основних завдань останнього відносилося:
-  п. 2.2 - запобігання порушенням виготовлення, придбання, зберігання, облік, охорона, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної калібру 4.5 мм та швидкістю польоту кулі понад 100 метрів за секунду зброї і холодної зброї, боєприпасів до зброї і вибухових матеріалів, попередження випадків їх втрат, крадіжок, використання не за призначенням та з протиправною метою;
- п. 2.4 - видача дозволів на придбання, зберігання, перевезення і використання вогнепальної, газової зброї та боєприпасів до неї;
-  п. 2.10 - проводити контроль та ведення службової документації по роботі згідно Наказу МВС України № 622/98 року.
До заборон відносилось:
- п. 3.1 - невиконання або несвоєчасне виконання покладених цією посадовою інструкцією обов`язків та (або) невикористання наданих прав;
-  п. 3.4 - невиконання або неналежне виконання вимог нормативних Документів НПУ та ГУНП області та законних розпоряджень керівництва;
- п. 3.5 - порушення, скоєні в процесі своєї діяльності, в межах, встановлених чинним трудовим, адміністративним, кримінальним та цивільним законодавством.
Висновком службового розслідування встановлено, що інспектором з контролю за обігом зброї у сфері дозвільної системи Доманівського ВП капітаном поліції ОСОБА_1 під час розгляду звернень фізичних та юридичних осіб не забезпечено належне опрацювання матеріалів щодо оформлення дозволів зазначеним особам на придбання, перевезення, зберігання та носіння предметів та матеріалів, на які поширюється дія дозвільної системи, а також видача дозволів на придбання, перевезення, зберігання та носіння предметів та матеріалів з порушенням вимог Інструкції, що підтверджується наявними в матеріалах службового розслідування.
На переконання апеляційного суду достатньо обґрунтовані відомості щодо наявності причинного зв`язку між неправомірними діяннями позивача та їх наслідками, зокрема, його наслідки (їх тяжкість), що настали у зв`язку з цим; ступень  тяжкості вини позивача , обставини, що обтяжують ступінь відповідальності, а саме : системність порушень та ,що  за період проходження служби в органах Національної поліції України позивач зарекомендував себе негативно; через низьку особисту дисциплінованість та відповідальність, свої потенційні можливості на службі не реалізував; не належним чином виконує доручення безпосереднього керівництва, не має особливих досягнень, в роботі не проявляє ініціативу; при вирішенні службових завдань допускає зволікання; володіє слабким почуттям відповідальність за доручену ділянку роботи; не підвищує рівень професійної підготовки (а/с 81)..
Апеляційний суд вважає необґрунтованими  доводи апелянта щодо формальності вчинених ним  порушень, які не тягнуть за собою ніяких наслідків за умови, що громадяни мали законне право на отримання таких дозволів, оскільки всі вищезазначені 45 дозволи в подальшому були вилучені у громадян в зв`язку з тим, що вони не відповідають нормам діючого законодавства та є не дійсними. Вилучення у громадян дозволів на право носіння та зберігання зброї в значній мірі обмежило їх права щодо розпорядження придбаною у законний спосіб зброєю, викликало значне обурення серед населення.  
Таким чином, апеляційний суд доходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову та погоджується із відповідним висновком суду 1-ої інстанції, так  як рішення про звільнення позивача було прийняте  відповідно у межах повноважень, у порядку та спосіб, встановлені  Конституцією  та Закону України "Про Національну поліцію",  та не становило свавільного порушення права позивача на повагу до свого приватного життя в аспекті права  формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру, гарантованого ст.  8 Конвенції, у діянні позивача   ОСОБА_1 ,  який порушив Закон України «Про Національну поліцію», Дисциплінарний статут Національної поліції України, Присягу на вірність Українському народові, правила етичної поведінки поліцейських, затверджені наказом МВС від 09.11.2016 №1179  є склад дисциплінарного порушення за яке згідно законом   було  підставою для застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та  є  пропорційним (співмірним) із учиненими діяннями, що   несумісні з проходженням служби, оскільки, позивач скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

(2) Висновки апеляційного суду:
Судом 1-ої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми матеріального та процесуального права, справу розглянуто повноважним складом суду, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, судове рішення прийнятне та підписано суддею, який зазначений у судовому рішенні.
Апеляційний суд доходить до висновку, щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги , та зміни чи скасування рішення суду 1-ої інстанції, а  також вважає, що відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Апеляційний суд зазначає, що відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа є справою незначної складності, розглянута судом 1-ї інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, а тому згідно приписів п.2 ч.5 ст.328 КАС України рішення суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.8,19,55 Конституції України, ст. 6 та ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 3, 6, 7, 242, 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, окрім випадку  відповідності вимогам ст.328 КАС України.
Повне судове рішення складене та підписане 25 травня 2022 року.

Головуючий суддя 	 	Кравець О.О.	
Судді	    	Коваль М.П.   Зуєва Л.Є.