КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И
 
02 червня 2022 року                                                                                   м. Київ
 
Унікальний номер справи № 755/20221/21
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5785/2022
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого - Левенця Б.Б.,
   суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Галаган В.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення заборгованості за договором страхування, -
в с т а н о в и в :
 
У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) на його користь грошові кошти в сумі 14 314,51 грн., які складаються з: інфляційних втрат в розмірі 4 753,99 грн., 3 % річних в розмірі 933,00 грн. та пені в розмірі 8 627,52 грн.
Свої вимоги мотивував тим, що 14 листопада 2015 року відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля «HYUNDAI SANTAFE», р.н. НОМЕР_1 та автомобіля «ВМV520», р.н. НОМЕР_2 . Внаслідок ДТП було пошкоджено належний позивачу транспортний засіб «ВМV520», р.н. НОМЕР_2 . Цивільно-правова відповідальність винного в ДТП водія транспортного засобу «HYUNDAI SANTAFE», р.н. НОМЕР_1 , на момент ДТП було забезпечено на підставі договору обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів № АІ/5670319 ПрАТ «СК «Україна». Розмір завданого збитку позивачу становив 44 010,73 грн. 
16 листопада 2015 року позивач подав заяву до ПрАТ «СК «Україна» про виплату страхового відшкодування. У строк, визначений п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПрАТ «СК «Україна» не здійснило виплату страхового відшкодування, тому з 14 лютого 2016 року у ПрАТ «СК «Україна» крім обов`язку виплатити страхове відшкодування також виник обов`язок виплачувати позивачу пеню, передбачену п. 36.5 ст. 36 Закону, інфляційних втрат та 3 % річних у порядку ст. 625 ЦК України. 
Зазначав, що 17 липня 2019 року було прийнято рішення про ліквідацію ПрАТ «СК «Україна». 20 серпня 2019 року позивачем було подано до МТСБУ заяву про виконання зобов`язання за договором страхування, а 28 листопада 2019 року листом МТСБУ повідомило про виплату лише частини зобов`язання в розмірі 18 436,92 грн., які було сплачено на користь позивача. 22 жовтня 2021 року позивачем було надіслано до МТСБУ заяву про виконання зобов`язання та здійснення оплати інфляційних втрат, 3 % річних та пені. Однак листом від 27  жовтня 2021 року МТСБУ повідомило позивача про те, що Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено покладення на МТСБУ обов`язку виконувати інші зобов`язання неплатоспроможного страховика та відмовилося виплачувати інфляційні втрати, 3 % річних та пеню (а.с. 1-7).
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 до МТСБУ про стягнення заборгованості за договором страхування задоволено. Стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 14 314,51 грн. та судовий збір у розмірі 908,00 грн., а всього на загальну суму 15 222 (п`ятнадцять тисяч двісті двадцять дві) гривні 51 копійку (а.с. 66-75).
28 грудня 2021 року районним судом зареєстровано надходження відзиву відповідача на позовну заяву, цей відзив був зданий на пошту заявником 20 грудня 2021 року представником МТСБУ - адвокатом Проц А.В. у якому відповідач заперечував проти задоволення заявленого позову і просив відмовити у задоволенні позовних вимог, у т.ч. застосувавши наслідки пропуску позивачем строків позовної давності (а.с. 79-84).
Не погодившись з рішенням районного суду, 20 січня 2022 року представник МТСБУ - Гусєв П.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, розподілити судові витрати, справу розглянути з викликом сторін (а.с. 90-96).
В апеляційній скарзі зазначив, що судом першої інстанції було встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву до 22 грудня 2021 року. Так, 20 грудня 2021 року відповідачем до суду було направлено відзив, який судом отримано 22 грудня 2021 року, проте, судом не прийнято до розгляду. Звертав увагу на те, що у даному відзиві відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності, який обраховується з моменту ДТП, тобто з 14 листопада 2018 року. Таким, чином, позивач пропустив строк позовної давності щодо стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Крім того, вказував, що МТСБУ не порушувало грошового зобов`язання перед позивачем та не є правонаступником ПрАТ «СК «Україна», тобто до МТСБУ не переходили всі права та обов`язки страховика, який визнаний банкрутом, а перейшов обов`язок покладений законом з виплати страхового відшкодування передбаченого договором та законом (сингулярне правонаступництво). Вважає, що пеня, 3 % річних та інфляційні втирати - це відповідальність страховика-банкрута за порушення грошового зобов`язання, які ухвалою визнано погашеними. Така відповідальність не входить до зобов`язань МТСБУ передбачених пп. «г» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відзив на апеляційну скаргу від сторони позивача до суду не надходив, про розгляд справи апеляційним судом в порядку письмового провадження було повідомлено телефонограмами із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень про що у справі є докази (а.с. 112-115). 
Щодо клопотання про розгляд справи у судовому засіданні
Клопотання МТСБУ про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи мотивоване тим, що дана справа має виняткове значення для учасників ринку обов`язкового страхування та для можливості захисту їх інтересів, в тому  числі інтересів об`єднання страховиків.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Предметом розгляду у цій справі № 755/20221/21 є вимога про стягнення 14 314,51 грн.
Обставин, передбачених ч. 3 ст. 369 ЦПК України, для розгляду апеляційної скарги в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи колегією суддів не встановлено.
Таким чином, за правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга МТСБУ на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).З урахуванням зазначеного, апеляційний суд не знайшов підстав для задоволення клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 14 листопада 2015 року, приблизно о 08 год. 47 хв. водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «HYUNDAI SANTA FE», р.н. НОМЕР_1 , по вул. Микільсько-Слобідська, 1-А, в м. Києві, виїжджаючи на дорогу двору будинку, не надала дорогу автомобілю «ВМV 520», р.н. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 , що призвело до зіткнення та пошкодження обох транспортних засобів, чим водій ОСОБА_2 порушила вимоги п. 10.2 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року у справі № 755/707/16-п ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн. (а.с. 9-10).
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно даних свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 13 грудня 2007 року транспортний засіб «ВМV 520», р.н. НОМЕР_2 , належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с. 11-12).
На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «HYUNDAI SANTA FE», р.н. НОМЕР_1 , була забезпечена ПрАТ «СК «Україна» на підставі договору обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів поліс № АІ/5670319 від 29 квітня 2015 року, з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну майну 50 000,00 грн. (а.с. 13).
Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку № 394, складеного ТОВ «Сальватор» від 01 квітня 2016 року, вартість матеріального збитку з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, заподіяної власнику транспортного засобу «ВМV 520», р.н. НОМЕР_2 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди становить 19 298,29 грн., вартість відновлювального ремонту - 44 010,73 грн. (а.с. 14-30).
16 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 14 листопада 2015 року за участю автомобіля «ВМV 520», р.н. НОМЕР_2 (а.с. 31).
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17 липня 2019 року  було ліквідовано банкрута ПрАТ «СК «Україна» як юридичну особу у зв`язку з банкрутством (а.с. 36-43).
ПрАТ «СК «Україна» в порушення умов договору (полісу) № АІ/5670319 від 29 квітня 2015 не здійснило на користь ОСОБА_1 виплату грошового зобов`язання.
20 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до МТСБУ з заявою про відшкодування шкоди, завданої майну у розмірі 33 612,77 грн., з яких 19 298,26 грн. розмір завданого збитку, 4 753,99 грн. розмір інфляційних втрат, 8 627,52 грн. розмір пені, 933,00 грн. - 3 % річних за користування чужими коштами (а.с. 44).
На підставі заяви ОСОБА_1 від 20 серпня 2019 року МТСБУ здійснило на його користь виплату у розмірі 18 436,92 грн. (а.с. 45)
22 жовтня 2021 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Більчук О.О. на адресу МТСБУ було надіслано заяву про виконання МТСБУ зобов`язання ліквідованого ПрАТ «СК «Україна» за договором № АІ/5670319 в повному обсязі та здійснення доплати ОСОБА_1 : 4 753,99 грн. - розміру інфляційних втрат, 8 627,52 грн. - розміру пені; 933,00 грн. - 3 % річних (а.с. 46).
Листом МТСБУ від 27 жовтня 2021 року у відповідь на вказану заяву повідомлено про неможливість проведення заявлених виплат на підставі п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України (а.с. 47-48).
 
Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив з того, що МТСБУ не звільняється від обов`язку сплачувати за страховика, що допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, встановлені законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») суми трьох процентів річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування, оскільки ці нарахування є невід`ємною (складовою) частиною боргу зі сплати страхового відшкодування за договором страхування (постанова КГС ВС від 20 липня 2020 року у справі № 910/14293/19).
Колегія суддів не в повній мірі погодилась з зазначеним висновком виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України).
Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно зі ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).
До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV).
Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Пунктом 36.5 ст. 36 Закону № 1961-IV передбачено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 511 ЦК України у випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.
Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.
Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму.
Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання.
Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом викладених норм правовідношення, в якому страховик, у разі настання страхового випадку, зобов`язаний здійснити страхову виплату, є грошовим зобов`язанням, на суму якого у разі прострочення його виконання страховиком нараховуються суми, передбачені законом і договором страхування (зокрема, пеня, 3 % річних, інфляційні втрати).
Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Така правова позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 06 червня 2012 року у справі № 303/2147/14-ц (провадження № 6-49цс12), а також Верховного Суду, викладеними у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 910/17993/15, від 28 лютого 2018 року у справі № 149/344/15-ц, від 06 червня 2019 року у справі № 758/8819/16-ц, від 26 червня 2019 року у справі № 760/2905/16-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 280/2625/13-к, від 16 жовтня 2019 року у справі № 452/3519/15.
Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, з яким погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18).
З огляду на викладене, існує стала судова практика Верховного Суду, що в разі прострочення боржником (страховою компанією) виконання грошового зобов`язання, передбаченого договором страхування, зокрема виплати суми страхового відшкодування, страхова компанія зобов`язана на підставі частини другої статті 625 ЦК України сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Щодо нарахування пені за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, колегія суддів враховує, що наслідки прострочення страховиком відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну, визначені нормами статті 36 Закону, згідно з пунктом 36.5 якої за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
Отже, право постраждалої особи (іншої особи, яка набула таке право) щодо відшкодування не лише шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а й відповідальності за несвоєчасне виконання страховиком (у визначених законом випадках - МТСБУ) такого обов`язку (регламентної виплати), передбачене нормами чинного законодавства та підтверджується сталою судовою практикою.
            Колегія суддів вважає за необхідне навести вищевказані правові висновки (що не ставляться під сумнів сторонами спору) з огляду на подальший їх зв`язок із позицією Верховного Суду щодо застосування норм права до спірних правовідносин та судового тлумачення такого правозастосування, відступ від якої, зокрема, зазначений підставою апеляційного оскарження.
            Судом встановлено і сторони не заперечували того, що 17 липня 2019 року ухвалою Господарського суду міста Києва у справі № 910/842/18 ліквідовано банкрута - ПрАТ «СК «Україна» як юридичну особу в зв`язку з банкрутством.
Страховик - ПрАТ «СК Україна» у встановлений законом строк не здійснив страхового відшкодування за договором - поліс № АІ/ 5670319 потерпілій особі ОСОБА_1 .
Правовідносини за договором страхування в процедурі ліквідації страховика і після її завершення врегульовані Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (згідно наведеного вище скорочення - Закон № 1961-IV) та Законом про банкрутство.
За загальним правилом, викладеним в п. 3 ст. 20 Закону України «Про страхування», при настанні страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.
Норми статті 87 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (відповідно до приписів якого здійснювалось провадження у справі № 910/842/18 про банкрутство  ПрАТ «СК «Україна») не регулюють наслідки незадоволення вимог кредиторів в процедурі банкрутства страховика через недостатність у нього майна, а норма частини п`ятої статті 45 Закону про банкрутство встановлює, що вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними.
Натомість спеціальні норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлюють виняток з цього правила щодо страховиків та визначають порядок задоволення вимог кредиторів страховика, що не були задоволені у процедурі банкрутства страховика через недостатність майна страховика.
Зокрема, відповідно до п. 20.3 ст. 20 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.
Підпунктом «ґ» п. 41.1. ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
За змістом викладених норм, що регулюють правила переходу від ліквідованого страховика до МТСБУ обов`язків за договором страхування, МТСБУ виконує обов`язки цього страховика відповідно до умов договору страхування в повному обсязі.
При цьому преамбула ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - щодо відшкодування МТСБУ шкоди на умовах, визначених цим Законом не може тлумачитись без взаємозв`язку із положеннями  підпункту «ґ» п. 41.1. цієї статті та із положеннями п. 20.3 ст. 20 цього ж Закону, п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування». Зазначені нормативні акти в цілому та наведені норми, зокрема, не передбачають винятків із загального правила про майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені) та відповідно до ст. 625 ЦК України - сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.
Оскільки спірні відносини виникли з договірних відносин, і позивач продовжує  реалізовувати їх в межах договірних зобов`язань, має місце винятково договірний характер обов`язку чи то страховика, чи то МТСБУ щодо відшкодування шкоди потерпілому.
У спірних правовідносинах акцент потрібно ставити не на відшкодуванні шкоди, яка відшкодовується МТСБУ у випадках, передбачених ст. 41 Закону, а саме на переході до МТСБУ обов`язків за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності тих страховиків, які ліквідовані, що передбачено положеннями п. 20.3 ст. 20 та ст. 41 Закону.
Отже МТСБУ не звільняється від обов`язку сплачувати за страховика, що допустив прострочення виплати суми страхового відшкодування, передбачені законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 36.5 ст. 36 Закону № 1961-IV) суми 3 % річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих за прострочення ліквідованим страховиком виплати суми страхового відшкодування, оскільки ці нарахування в силу закону є невід`ємною/складовою частиною боргу зі сплати страхового відшкодування за договором страхування.
Відповідний правовий висновок щодо тлумачення і застосування норм права міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 вересня 2021 року у справі № 910/14293/19 на який посилається позивач ОСОБА_1 в позовній заяві у цій справі, обґрунтовуючи заявлені ним позовні вимоги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) вказано, що "у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), і відступати від неї не вбачається підстав".
Аналіз судової практики свідчить, що колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, передаючи ухвалою від 09.01.2020 справу № 753/15214/16-ц (провадження 61-30902св18) на розгляд Великої Палати Верховного Суду, вважала, зокрема, за необхідне відступити від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) та від 03.10.2018 у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) шляхом їх конкретизації та вказати, що у разі, якщо страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена із МТСБУ, перебуває в стані припинення (банкрутства), фактично не здійснює діяльності, ці висновки не застосовуються та потерпілий може звернути з позовом про стягнення шкоди безпосередньо до особи, яка її завдала.
Ураховуючи наведене та предмет спору цієї справи, що розглядається, колегія суддів апеляційного суду погоджується з обґрунтуванням касаційного цивільного суду вказаної правової проблеми.
Однак, повертаючи справу № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20) на розгляд відповідній колегії касаційного цивільного суду, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що нею вже сформульовано висновки щодо відшкодування страховиком шкоди, завданої особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, і відступати від них не вбачається підстав. Щодо конкретизації висновку Великої Палати Верховного Суду у випадках, коли страхова компанія позбавлена ліцензії, виключена з МТСБУ, перебуває у стадії припинення (банкрутства), фактично не здійснює діяльність, то відповідь на поставлене питання міститься безпосередньо у Законі № 1961-IV. З огляду на зазначене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність у цій справі виключної правової проблеми.
Вказане свідчить про сталу правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо визначення порядку звернення потерпілим до суду за захистом права страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а також судового тлумачення норм Закону № 1961-IV.
У контексті спірних правовідносин та з наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду слідує, що потерпіла внаслідок ДТП особа (інша особа, яка має/набула відповідне право), у випадку наявності договору страхування та за умови виникнення у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування, не може звернутись з позовом до завдавача шкоди (винуватця ДТП) в рамках деліктного зобов`язання, натомість повинна захищати своє право у процедурі банкрутства страховика цієї особи (завдавача шкоди), а у випадку ліквідації такого страховика у вказаній процедурі - отримати право вимоги відшкодування до МТСБУ, з огляду на приписи підпункту "ґ" пункту 41.1. статті 41 Закону № 1961-IV.
У такому випадку, невирішеним залишається питання захисту цивільного права потерпілого щодо своєчасного і належного отримання гарантованих законом виплат - страхового відшкодування, зокрема у вигляді відповідальності за несвоєчасне виконання такого зобов`язання.
Тому, з метою належного захисту права потерпілого на своєчасне та належне отримання гарантованих законом виплат (відшкодування завданої внаслідок ДТП шкоди), керуючись принципом верховенства права та враховуючи визначений Великою Палатою Верховного Суду спосіб захисту (щодо звернення не до завдавача шкоди, а до його страховика) колегія суддів вважає правомірним та справедливим, у даному випадку, покладення відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язання (страхового відшкодування) на МТСБУ.
Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 вересня 2021 року у справі № 910/14293/19.
            Від вищенаведених правових висновків Верховний Суд та (або) Велика Палата Верховного Суду не відступали на час розгляду цієї справи № 755/20221/21 районним та апеляційним судом. 
            Відповідно до частини 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому, вказана норма процесуального права не містить вказівки (обмежень) щодо її застосування лише районним судом, а тому підлягає застосуванню судами всіх інстанцій.
Суд апеляційної інстанції не вбачає правових підстав відступити від вищезазначеної правової позиції Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, оскільки інший висновок свідчив би про піддання сумніву законності вищевказаних судових рішень суду касаційної інстанції та викладених в них правових висновків, недотримання положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
З цих підстав, суд апеляційної інстанції відхилив відповідні доводи апелянта щодо відсутності підстав виконання обов`язків страховика, який визнаний банкрутом, а відтак й відмови в задоволенні заявлених позовних вимог.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просив стягнути з МТСБУ на його користь інфляційні втрати в розмірі 4 753,99 грн., 3 % річних в розмірі 933,00 грн. та пеню в розмірі 8 627,52 грн. за період прострочення з 21 липня 2016 року по 01 березня 2018 року виходячи з суми заборгованості 19 298,26 грн., оскільки страховик ПрАТ «СК «Україна» після настання страхового випадку у встановлений законом строк не виконав зобов`язання щодо здійснення страхової виплати на користь позивача, таким чином допустив прострочення грошового зобов`язання.
Разом з тим, колегія суддів перевіривши розрахунок інфляційних втрат, 3 % річних та пені не погодилась в частині визначення позивачем вихідної суми боргу у розмірі 19 298,26 грн., оскільки позивач не оскаржував у судовому порядку рішення МТСБУ про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) у розмірі 18 436,92 грн. від 28 листопада 2019 року (а.с. 45).
Таким чином, за визначений позивачем період прострочення з 21 липня 2016 року по 01 березня 2018 року виходячи з суми боргу (виплаченої регламентної виплати) у розмірі 18 436,92 грн. з відповідача слід стягнути 891,87 грн. - 3 % річних, 4 564,87 грн. - інфляційних втрат та 8 252,02 грн. - пені.
Разом з тим, в апеляційній скарзі представник МТСБУ - Гусєв П.В. звертав увагу на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки 20 грудня 2021 року відповідачем до суду було направлено відзив, у якому заявлено про застосування строку позовної давності, проте, судом відзив не було прийнято до розгляду.
Апеляційний суд перевірив такі доводи апелянта та встановив, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 грудня 2021 року було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до МТСБУ про стягнення заборгованості за договором страхування та встановлено строк для подачі письмових заяв по суті позову до 22 грудня 2021 року (а.с. 56-58).
Встановлено, що у межах визначеного судом строку, а саме 20 грудня 2021 року представником МТСБУ - Проц А.В. було направлено (здано на пошту) відзив на позовну заяву, який зареєстровано судом першої інстанції за вх. № 83642 від 28 грудня 2021 року. В цьому відзиві на позовну заяву відповідач заявив про застосування наслідків пропуску строків позовної давності щодо заявлених позовних вимог (а.с. 78а-89).
Згідно з ч. 6 ст. 124 ЦПК України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.
При цьому, суд першої інстанції ухваливши оскаржуване рішення 22 грудня 2021 року не врахував, що останнім днем для подання відзиву, у тому числі здачі його на пошту, було саме 22 грудня 2021 року чим позбавив відповідача реалізації його процесуальних прав, передбачених ЦПК України.
Таким чином, оскільки 20 грудня 2021 рокуМТСБУ здало на пошту відзив на позовну заяву, що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті на адресу суду, то відзив, у якому зазначена заява про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності, вважається поданим у межах визначеного судом строку.
У відзиві на позовну заяву відповідач вказував на пропуск позивачем строку позовної давності щодо стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, зазначав, що строк позовної давності почався з дати настання страхового випадку та закінчився 14 листопада 2018 року, а спеціальний строк позовної давності закінчився 14 листопада 2016 року, тому просив у задоволенні позову відмовити.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за грошовим зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання зобов`язання.
Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та №  922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Як зазначалось вище, правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням.
Тож у контексті спірних правовідносин таке право на позов має бути пов`язане, зокрема, з початком виникнення відповідного обов`язку у МТСБУ щодо виконання зобов`язань ліквідованого страховика.
Аналіз положень п. 2, 3 ст. 20 та п. 41.1 ст. 41 Закону № 1961-IV свідчить, що обов`язок із виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладено на страхову компанію до завершення процедури її ліквідації в особі ліквідаційної комісії, а у разі недостатності коштів (майна) на МТСБУ.
Тому на переконання колегії суддів, з урахуванням положень підпункту "ґ" пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV, обов`язок МТСБУ щодо відшкодування шкоди замість ліквідованого страховика виникає з моменту встановлення судом факту недостатності коштів та майна такого страховика, чим, у цьому випадку, є дата постановлення ухвали господарського суду про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу, закриття провадження у справі про банкрутство страховика - банкрута. Важливим при цьому є врахування судами обставин того, що вимоги кредиторів не були задоволені, у зв`язку з відсутністю достатніх майнових активів, що підлягають включенню до ліквідаційної маси.
Відтак право вимоги потерпілого до МТСБУ за невиконаними зобов`язаннями ліквідованого страховика виникає саме з моменту ліквідації такого страховика ухвалою господарського суду у справі про банкрутство, а не від дати настання страхової події, як помилково вважав відповідач.
Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 вересня 2021 року у справі № 910/14293/19.
Враховуючи, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 17 липня 2019 року у справі № 910/842/18 встановлено факт ліквідації ПрАТ «СК «Україна», саме 17 липня 2019 року є початком перебігу строку позовної давності, що свідчить про звернення з позовом до МТСБУ 26 листопада 2021 року, що підтверджується штемпелем на конверті поштового відправлення позовної заяви (а.с. 54), в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат в межах такого строку, проте, з пропуском річного строку позовної давності в частині стягнення пені.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Отже, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову частково та стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 891,87 грн. та інфляційних втрат у сумі 4 564,87 грн. за період прострочення з 21 липня 2016 року по 01 березня 2018 року виходячи з суми боргу (виплаченої регламентної виплати) у розмірі 18 436,92 грн.та в межах заявлених позивачем вимог, а в частині стягнення пені слід відмовити у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем річного строку позовної давності.
Виходячи з вищевикладеного, судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
 
Щодо стягнення судового збору.
За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Тому на підставі ст. 141 ЦПК України пропорційно до частини задоволених позовних вимог (38,1 %) слід стягнути з МТСБУ на користь позивача 345,94 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та з позивача на користь МТСБУ 843,07 грн. за розгляд справи апеляційним судом, сплата яких підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (а.с. 8, 106).
З огляду на положення частини 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України - задовольнити частково. 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 )задовольнити частково і стягнути на його користь із Моторного (транспортного) страхового бюро України (код ЄДРПОУ - 21647131) - 891,87 грн. 3 % річних та 4 564,87 грн. інфляційних втрат.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (код ЄДРПОУ - 21647131) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) - 345,94 грн. судового збору за розгляд справи районним судом.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (код ЄДРПОУ - 21647131) - 843,07 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.   
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених положеннями пункту 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                           О.В. Борисова

 В.М. Ратнікова