КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 355/899/18	 	
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2688/2022	 	
Головуючий у суді першої інстанції:  Литвиненко О.Л.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.	 	
 
01 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - Семенюк Т.А
Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,
при секретарі - Макаровій К.В.,
розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 30 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стиблина Оксана Вячеславівна, Баришівська районна державна нотаріальна контора Київської області про визнання заповіту недійсним,-
 
В С ТА Н ОВ И В :
 
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стиблина О.В., Баришівська районна державна нотаріальна контора Київської області про визнання заповіту недійсним. 
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 . За життя ОСОБА_3 склала заповіт, що посвідчений 27 червня 2017 року приватним нотаріусом Стиблиною О.В., згідно якого заповіла своїй дочці ОСОБА_2 все своє майно, основною частиною якого є квартира    АДРЕСА_1 , де зареєстрований та проживає позивач ОСОБА_1 . 
Вказаний заповіт позивач вважає недійсним, оскільки складений через вплив відповідачки, юридичну необізнаність та стан здоров`я мати. За життя батько позивача, померлий раніше та мати позивача в присутності родичів,сусідів та друзів говорили, що квартира, придбана ними в смт. Баришівка призначена для  ОСОБА_1 . Про існування спірного заповіту позивачу нічого відомо не було. В заявленому позові просить суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , від 27 червня 2017 року та стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір в розмірі 704 грн.80 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 8000 грн.
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 30 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 12 000 гривень.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що основним аргументом щодо визнання недійсним заповіту є психоемоційний стан заповідачки  ОСОБА_3 під час укладання заповіту, що не давав усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Скаржник вважає, що допитані в судовому засіданні першої інстанції свідки підтвердили, що  ОСОБА_3 неодноразово стверджувала, що квартира в смт. Баришівка належить позивачу і для нього була придбана, тому волевиявлення ОСОБА_3 під час укладання заповіту суперечать її попереднім твердженням, що ставить під сумнів справжність такого волевиявлення заповідачки.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 27червня 2017 року ОСОБА_3 склала заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стиблиною О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1888 (а.с. 13 том 1), згідно якого ОСОБА_3 , усвідомлюючи значення свої дій та згідно із вільним волевиявленням, котре повністю відповідає внутрішній волі учасника цього правочину, володіючи українською мовою, що дало змогу прочитати та правильно зрозуміти суть та зміст цього документа у присутності нотаріуса , якого було обрано самостійно і до якої вона звернулась добровільно , на випадок смерті ОСОБА_3 зробила та розпорядження: все своє майно де б воно не було б і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати її на день смерті і на що вона матиме право вона заповіла ОСОБА_2 ..
ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 82 роки померла ОСОБА_3 , про що зроблено відповідний актовий запис № 20215 Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві (а.с. 11 том 1).
В день смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, до складу якої зокрема входить квартира АДРЕСА_1 , щодо якої виник спір між сторонами. 
Спадкову справу щодо майна померлої ОСОБА_3 зареєстровано Баришівською районною державної нотаріальною конторою, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 50533922 від 12 січня 2018 року (а.с. 12 том 1).
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту складання заповіту до  дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 за життя ніяких мір щодо скасування заповіту, визнання його недійсним або складання нового заповіту на користь позивача чи іншої особи не приймала, що підтверджує волевиявлення спадкодавця на складання заповіту на користь відповідачки ОСОБА_2 і свідчить, що ОСОБА_3 діяла відповідно до свого бажання, її намір був вільним і відповідав її внутрішній волі що було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті на розпорядження належним їй майном на випадок своєї смерті. 
Крім того, спірна квартира АДРЕСА_2 придбана матір`ю позивача у 2004 році, однак за життя і до дня смерті  ІНФОРМАЦІЯ_1 мати не відчужила вказану квартиру на користь  ОСОБА_1 . 
За правилами статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. 
Згідно із статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
За частиною 2 статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
При цьому, за своєю юридичною природою заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини.
Відповідно до частини 1 статті  215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені зокрема частиною 3 статті 203 ЦК України, згідно з якою волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, яка висловлена у постанові від 17 вересня 2014 року № 6-131цс14, суд може визнати договір недійсним із підстав, передбачених частиною 1 статті 225 ЦК України в разі, якщо встановить, що у момент укладення договору позивач був неспроможний розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.  
Відповідно до постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» справи про визнання недійсним правочину вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК 2004 року.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначав, що судом першої інстанції в порушення вимог ЦПК України не призначалась судова експертиза задля встановлення психічного та емоційного стану ОСОБА_3 під час укладання заповіту та просив призначити по справі комплексну судову медико-психологічну експертизу, посилаючись на те, що є необхідність у з`ясуванні обставин, які мають значення для справи і потребують спеціальних знань, а саме для встановлення психічного та емоційного стану  ОСОБА_3 на момент укладення заповіту.
Усуваючи порушення судом першої інстанції норм ЦПК України, суд апеляційної інстанції 12 лютого 2019 року ухвалою призначив по справі посмертну судово - психіатричну експертизу.
9 вересня 2020 року з Київського обласного психіатрично-наркологічного медичного об`єднання надійшов висновок судово-психіатричного експерта №56-ц/7-ц від 29 липня 2020 року, згідно якого в період 27 червня 2017 року ОСОБА_3 могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
14 вересня 2021 року за клопотанням ОСОБА_4 - представника ОСОБА_1 судом призначено  комісійну судово-психологічну експертизу.
При вирішенні питання про призначення зазначеної експертизи, судом апеляційної інстанції був допитаний судовий експерт щодо особливостей, документів, необхідних для проведення такої експертизи та їх  обсягу, а сторонам у справі запропоновано надати відповідні матеріали, які необхідні для надання проведення експертного дослідження. 
За результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи від 14 грудня 2021 року № 30044/21-61, експерт дійшов висновку, що надати відповіді на поставлені на експертизу питання в межах даного експертного провадження не представляється можливим за недостатністю матеріалів.
За статтями 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як передбачено частиною 4 статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях
Згідно положень статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
За частиною 1 статті 112 ЦПК України комплексна експертиза проводиться не менш як двома експертами різних галузей знань або різних напрямів у межах однієї галузі знань.
Крім того, згідно положень частини 2 статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Висновок про тимчасову недієздатність особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення такого правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними, що було враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення.
Колегія суддів враховує зміст та обґрунтованість вищевказаноговисновку експертизи, питання, які ставилися перед експертами та на які отримано відповідь, а також їх відповідність вимогам Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом МОЗ України від 28 липня 2014 року №527.
Так, посмертнасудово - психіатрична експертиза №56-ц/7-ц, проведена 29 липня 2020 року  Київським обласним психіатрично- наркологічним медичним об`єднанням установила, що  ОСОБА_3  на час підписання заповіту від 27 червня 2017 року за своїм психічним станом на цей період могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Із зазначеного висновку вбачається, що він є розгорнутий та достатньо мотивований, при його складанні були досліджені всі наявні в розпорядженні експертів матеріали, необхідні для проведення експертизи, суперечностей в самому висновку не встановлено, він не суперечить наявним матеріалам справи на час проведення експертизи і не викликає сумнівів у колегії суддів в його правильності.
Згідно статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів вважає, що порушення судом першої інстанції норм ЦПК України щодо відмови у призначенні судової експертизи не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки судом апеляційної інстанції в процесі розгляду справи усунуто зазначені порушення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову не спростовують та не впливають на їх правильність, а відтак, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню понесені нею  витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4 500 грн.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381 - 384  ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 30 жовтня 2018 року - залишити без змін.
Стягнути зі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ) витрати на правову допомогу в розмірі 4 500 грн.
Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складений  02 червня 2022 року. 

Головуючий                           

Судді