ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 липня 2022 року
м. Київ
справа № 459/1224/20
провадження № 51-713км22
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
захисника                                        ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 02 березня 2021 року й ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020140150000250 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз – 03 грудня 2009 року вироком Шевченківського районного суду м. Львова за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією майна. Звільненого з місць позбавлення волі 13 серпня 2014 року.
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 , зареєстрованого у АДРЕСА_3 ), в силу вимог ст. 89 КК України раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, 
Короткий зміст оскаржених судових рішень:
За вироком Червоноградського міського суду Львівської області  від 02 березня 2021 року  засуджено:
ОСОБА_7  за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 3 місяці;
ОСОБА_8  за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року вирок районного суду залишено без зміни. Зараховано ОСОБА_7 на підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання строк попереднього ув`язнення за період з 17 квітня  по 11 червня 2020 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
У касаційному порядку судові рішення щодо ОСОБА_8 не оскаржуються.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком суду ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винними у тому, що вони 22 березня 2020 року приблизно о 22:45, перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_4 , діючи спільно за попередньою змовою групою осіб, маючи умисел на заволодіння чужим майном, ОСОБА_7 , діючи повторно, застосовуючи насильство, яке не було небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, умисно збили з ніг ОСОБА_9 . Після цього, утримуючи ОСОБА_9 на землі, ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_8 , продовжуючи злочинний умисел, спрямований на заволодіння майном потерпілого, відкрито викрали з його кишень мобільний телефон марки «Ерго» вартістю 499,00 грн, грошові кошти у сумі 400,00 грн і банківську картку й втекли з місця події, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим завдали ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 899,00 грн.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
Захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 у касаційній сказі просить скасувати судові рішення щодо останнього та призначити  новий розгляд в суді першої інстанції. Вказує при цьому на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема:
-         судом першої інстанції порушено таємницю нарадчої кімнати, оскільки на його думку, перебування суду першої інстанції протягом короткого часу в нарадчій кімнаті, не тільки не дало можливості суду повно і всебічно надати оцінку дослідженим доказам, вирішити клопотання захисника про визнання доказів недопустими, а і технічно виготовити вирок такого об`єму;
-         суд першої інстанції у вироку не навів жодних мотивів на підставі яких відмовив у задоволенні  клопотання сторони захисту про визнання доказів недопустимими;
-         вважає протокол  пред`явлення осіб до впізнання за фотознімками від 
26 березня 2020 року проведений з порушенням  вимог ч.ч. 2, 7 ст. 228 КПК України, оскільки особи, які пред`являлись до впізнання та  ОСОБА_7 мають відмінності у віці та одязі;
-         протокол слідчого експерименту від 27 березня 2020 року є по своїй сутті  повторним допитом  потерпілого на місці події, що є недопустимим в розумінні вимогам  ст. 240 КПК України;
-         впізнання речей  23 квітня 2020 року було проведено з грубим порушенням вимог ч. 1 ст. 229 КПК України, у протоколі  пред`явлення речей для впізнання мала місце різка відмінність у зовнішньому вигляді пред`явлених до впізнання речей.
В свою чергу, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, зокрема апеляційний суд своїх висновків належним чином не мотивував, не навів вичерпних доводів  щодо необґрунтованості його апеляційної скарги, та обмежився загальними формулюванням про доведеність винності засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину. 
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник виступив на підтримку поданої касаційної скарги, прокурор заперечував проти її задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суди першої і апеляційної інстанцій ретельно перевіряли доводи сторони захисту, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в судових рішеннях мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів вважає обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам. 
Як убачається з вироку, висновки суду про винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні ними кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за викладених у вироку обставин, ґрунтуються на доказах, досліджених та належно оцінених в судовому засіданні.
Так в основу обвинувального вироку було покладено ряд доказів, зокрема:  
1) показання потерпілого ОСОБА_9 ; 2) показання свідка ОСОБА_10 ; 3) дані протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 
22 березня 2020 року; 4) дані протоколів пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками від 26 березня  та 07 квітня 2020 року, згідно з якими ОСОБА_9 впізнав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 як осіб, які 22 березня 2020 року вчинили на нього напад та викрали його майно; 5) дані протоколу проведення слідчого експерименту від 27 березня 2020 року, яким зафіксовані відомості про відтворення ОСОБА_9 обстановки події, яка трапилася 22 березня 2020 року за адресою: АДРЕСА_4 ; 6) дані протоколу пред`явлення осіб для впізнання за фотознімками від 26 травня та 07 квітня 2020 року, згідно з якими ОСОБА_11 , впізнав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 як осіб, які близько 22:00 22 березня 
2020 року підходили до них з ОСОБА_9 біля кіоску на вул. Бандери у м. Червонограді; 7) дані протоколу обшуку від 16 квітня 2020 року, 8) дані протоколу пред`явлення речей для впізнання від 23 квітня 2020 року, згідно з якими у житлі ОСОБА_7 поліція виявила та вилучила куртку темно-синього кольору з світло відбиваючим елементом білого кольору на капюшоні, а потерпілий ОСОБА_9 впізнав її як куртку, у яку був одягнений один з двох осіб, які відкрито викрали його майно 22 березня 2020 року та іншими  письмовими доказами.
Щодо доводів сторони захисту про недопустимість такого доказу у кримінальному провадженні як протоколу пред`явлення  особи до впізнання за фотознімками від 26 березня 2020 року за участі потерпілого ОСОБА_9 . 
Відповідно до ч. 7 ст. 228 КПК України фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох. Фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі і не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню.
З дотриманням вказаних вимог закону потерпілому було пред`явлено фотознімки засудженого ОСОБА_7 разом з трьома іншими фотознімками осіб, які не мали різких відмінностей у віці та зовнішності. Судом не встановлено різких відмінностей в одязі та віці, які б значно виділяли засудженого ОСОБА_7 серед інших осіб. Крім того, під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками потерпілий ОСОБА_9  засвідчив, що особу, яка вчинила щодо нього грабіж, впізнав за рисами обличчя та формою носу (т. 1 а.п. 22).
Отже, стороною обвинувачення додержано процесуальний порядок проведення слідчої дії, за результатами якої складений протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 26 березня 2020 року та дотримані приписи статей 104, 223, 228, 231 КПК України, а тому відсутні підстави до визнання цього доказу недопустимим в цьому провадженні.
Щодо доводів захисника про неналежність як доказу протоколу слідчого експерименту від 27 березня  2020 року  року за участю потерпілого ОСОБА_9 .
За приписами ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.
Метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю потерпілого слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.
Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь потерпілого у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Отримання від потерпілого відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. 
На відміну від слідчого експерименту допит потерпілого у розумінні ст. ст. 224, 225 КПК України - це слідча дія, що провадиться шляхом опитування особи, для отримання  інформації, яка має доказове чи інше значення для кримінального провадження. 
Як слідує з дослідженого судами та покладеного в основу обвинувального вироку відеозапису проведення слідчого експерименту від 27 березня 2020 року за участю потерпілого ОСОБА_9 останній на місці події розказав та показав, зокрема де саме він йшов та по якій дорозі до кіоску, показав магазин «АТБ» та кіоск де брав пиво. На місцевості показав як він йшов до свого товариша та як йшов до свого під`їзду. Розповідаючи подальші події, потерпілий під час слідчого експеримент показав місце де він впав від несподіваного поштовху ззаду, а також показав у яку сторону після нападу побігли особи.
Таким чином, колегія суддів погоджується  з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що дану слідчу дію проведено за правилами, передбаченими ст. 240 КПК України, зокремаслідчими було дотримано всіх умов проведення слідчого експерименту (відтворення дій, обстановки, обставин події), а тому підстав вважати, що з потерпілим було проведено  таку слідчу дію як допит, про що наголошує сторона захисту, немає.
Не знайшли свого підтвердження матеріалами провадження і твердження захисника  про те, що пред`явлення потерпілому 23 квітня 2020 року речей для впізнання відбулось із порушенням ст. 229 КПК України.
Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 229 КПК України перед тим, як пред`явити для впізнання річ, слідчий, прокурор або захисник спочатку запитує в особи, яка впізнає, чи може вона впізнати цю річ, опитує про ознаки цієї речі і обставини, за яких вона цю річ бачила, про що складається протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати ознаки, за якими впізнає річ, проте може впізнати її за сукупністю ознак, особа, яка проводить процесуальну дію, зазначає це у протоколі. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, річ, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про її прикмети.  Річ, що підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, в числі інших однорідних речей одного виду, якості і без різких відмінностей у зовнішньому вигляді, у кількості не менше трьох. Особі, яка впізнає, пропонується вказати на річ, яку вона впізнає, і пояснити, за якими ознаками вона її впізнала.
Так, з протоколу даної слідчої дії слідує, що перед пред`явленням речей для впізнання потерпілий ОСОБА_9 , на запитання слідчого зазначив, що зможе впізнати куртку, у яку був одягнений один з нападників, яка є темного кольору з світло відбиваючим елементом на капюшоні. У ході проведення впізнання речей ОСОБА_9 впізнав куртку по кольору, загальному вигляду та наявності світло відбиваючого елементу на капюшоні.
Таким чином, підстав вважати, що вказаний доказ отриманий з порушеннями вказаних норм закону, у колегії суддів не має.
Отже, ретельно дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості й достовірності, суд дійшов обґрунтованого висновку, що ці докази в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у даному кримінальному провадженні цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були досліджені в суді першої інстанції, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Зазначене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, відповідає диспозиції норми кримінального закону, якою встановлено кримінальну відповідальність за вчинені засудженими дій, які суд правильно кваліфікував за ч. 2 ст. 186 КК України.
Щодо доводів порушення таємниці нарадчої кімнати
Захисник у касаційній скарзі стверджує, що суддя перебуваючи 38 хвилин  у нарадчій кімнаті не міг технічно виготовити повний текст вироку, який було оголошено сторонам.
Колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, оскільки статті 367, 371, 418 КПК України, які передбачають порядок ухвалення судового рішення в нарадчій кімнаті, не забороняють суддям готуватися до судового засідання, зокрема, вивчати матеріали провадження та готувати один чи кілька альтернативних проектів судового рішення до початку судового засідання.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 1 жовтня 2019 року (справа № 285/3516/17,провадження № 51-999км19).
Що стосується доводів захисту про те, що суд першої інстанції вирішив в нарадчій кімнаті клопотання про визнання доказів недопустимими є безпідставними, оскільки суд першої інстанції дав належну оцінку всім доказам по справі з точки зору належності, допустимості, достовірності  та  виклав її у своєму рішенні.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, діючи в межах своїх повноважень із дотриманням вимог ст. 404 КПК України, при перевірці апеляційних скарг дійшов висновку про доведеність у ході судового розгляду винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення. 
Водночас, апеляційний суд, проаналізувавши встановлені у справі фактичні обставини, дійшов мотивованого висновку, що суд першої інстанції дав правильну кримінально-правову оцінку вчиненим протиправним діянням засуджених та надав при цьому відповіді на всі доводи апеляційних  скарг сторони захисту.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Інші доводи касаційних скарг та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, то касаційна скарга має бути залишена без задоволення, а судові рішення – без зміни.
Керуючись статтями 433,434,436 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 02 березня 2021 року й ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді

ОСОБА_1                                         ОСОБА_3                                    ОСОБА_2