Постанова
Іменем України
 
04 травня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 290/396/21
провадження № 61-20686св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - Селянське фермерське господарство «Шанс»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Селянського фермерського господарства «Шанс» на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 03 вересня 2021 року у складі судді Кірічука М. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Григорусь Н. Й., Микитюк О. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У травні 2021 року Селянське фермерське господарство «Шанс» (далі - СФГ «Шанс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання укладеними додаткових угод про поновлення договору оренди землі, посилаючись на те, що ОСОБА_3 був співвласником земельних ділянок площею 52,4218 га, кадастровий номер 1821481000:13:000:0002, та площею 16,3051 га, кадастровий номер 1821481000:15:000:0125. 29 січня 2007 року між ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреностей, виданих співвласниками вказаних земельних ділянок, та СФГ «Шанс» було укладено договір оренди землі строком на 10 років. В подальшому йому стало відомо, що ОСОБА_3 помер і його діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули право власності в порядку спадкування на 1/24 частину спільних земельних ділянок. 27 лютого 2018 року, тобто в день закінчення строку дії договору оренди землі, відповідачі зареєстрували своє право власності, однак не повідомили про це орендаря протягом одного місяця з дня державної реєстрації права власності та не направили орендарю лист-повідомлення про заперечення в поновленні договору оренди землі. Тому в силу закону договір вважається таким, що поновлений на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, однак відповідачі відмовляються укласти додаткову угоду. Враховуючи викладене, СФГ «Шанс» просило визнати укладеними додаткові угоди про поновлення договору оренди землі від 29 січня 2007 року на 1/24 частину спільних земельних ділянок (кадастрові номери 1821481000:13:000:0002 та 1821481000:15:000:0125), які відповідачі успадкували після смерті ОСОБА_3 , на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені згаданим договором. 
 
Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 03 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що предметом договору оренди землі від 29 січня 2007 року є земельна ділянка площею 66,7269 га без зазначення її кадастрового номера, натомість додаткова угода про поновлення договору оренди землі, яка була направлена ОСОБА_1 та ОСОБА_2 e травні 2021 року, містить пропозицію про поновлення договору оренди на 1/24 частину двох земельних ділянок - площею 52,4218 га, кадастровий номер 1821481000:13:000:0002, та площею 16,3051 га, кадастровий номер 1821481000:15:000:0125. При цьому за даними Державного земельного кадастру вказані земельні ділянки не є суміжними і не об`єднувалися в одну земельну ділянку. При укладенні договору оренди землі від 29 січня 2007 року ОСОБА_4 діяв як уповноважена особа співвласників земельних ділянок, однак на час звернення до суду з позовом в цій справі співвласники змінилися і не уповноважували ОСОБА_4 на вчинення будь-яких дій щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою загальною площею 66,7269 га. Тому ОСОБА_4 не має повноважень та правових підстав на підписання правочинів, пов`язаних з володінням, користуванням та розпорядженням земельними ділянками площею 52,4218 га, кадастровий номер 1821481000:13:000:0002, та площею 16,3051 га, кадастровий номер 1821481000:15:000:0125. За таких обставин, оскільки додаткова угода до договору оренди землі, яка була надіслана відповідачам, містить інші істотні умови, то частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі» не може бути застосована до спірних правовідносин.
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року апеляційну скаргу СФГ «Шанс» залишено без задоволення, а рішення Романівського районного суду Житомирської області від 03 вересня 2021 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
14 грудня 2021 року СФГ «Шанс» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, а 06 січня 2022 року - уточнену касаційну скаргу на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 03 вересня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і задовольнити його позовні вимоги або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга СФГ «Шанс» мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи і не звернули уваги на те, що орендодавець помер до спливу строку дії договору оренди землі, а його спадкоємці - відповідачі у справі - набули право власності на спірні земельні ділянки в порядку спадкування 27 лютого 2018 року і не виконали вимог статті 31 Закону України «Про оренду землі», тобто не повідомили протягом одного місяця орендаря про реєстрацію їх права власності. При цьому воно вчасно надіслано відповідачам пропозицію про укладення договору оренди на новий строк, так як перебіг строків, визначених частинами другою, п`ятою, шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», зупинився. На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) СФГ «Шанс» вказало, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 33 Закону України «Про оренду землі», статей 213, 358, 637 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за обставин, коли орендодавець помер під час дії договору оренди, а його спадкоємці оформили спадщину після закінчення строку, на який було укладено договір оренди.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2022 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Романівського районного суду Житомирської області.
 
04 лютого 2022 року справа № 290/396/21 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_3 був співвласником 1/24 ідеальної частини земельних ділянок площею 50,4218 га та 16,3051 га, розташованих на території Вільшанської сільської ради Романівського району Житомирської області.
 
29 січня 2007 року між ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреностей, виданих співвласниками вищевказаних земельних ділянок, та СФГ «Шанс» було укладено договір оренди землі, за умовами якого ОСОБА_4 передав СФГ «Шанс» у строкове платне користування земельну ділянку площею 66,7269 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в селі Вільха Романівського району. Цей договір було укладено строком на 10 років та зареєстровано, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 29 січня 2007 року за № 040720700001. 
 
Пунктом 37 договору оренди землі від 29 січня 2007 року передбачено, що дія цього договору припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.
 
Строк дії вищевказаного договору закінчився 29 січня 2017 року.
 
27 лютого 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як спадкоємці після смерті ОСОБА_3 зареєстрували своє право власності на відповідні частини земельних ділянок, що підтверджується інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельні ділянки від 06 травня 2021 року. 
 
06 травня 2021 року голова СФГ «Шанс» направив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлення про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, додавши при цьому відповідний проект додаткової угоди з пропозицією про поновлення строку дії договору оренди на 1/24 частину земельних ділянок з кадастровими номерами 1821481000:15:000:0125 та 1821481000:13:000:0002. 
 
Згоди на поновлення строку дії договору оренди землі від 29 січня 2007 року відповідачі не надали.
 
Судами також встановлено, що за даними Державного земельного кадастру вищевказані земельні ділянки з кадастровими номерами 1821481000:15:000:0125 та 1821481000:13:000:0002 не є суміжними і не об`єднувалися в одну земельну ділянку. 
 
При укладенні договору оренди землі від 29 січня 2007 року ОСОБА_4 діяв як уповноважена особа співвласників земельних ділянок, однак на час звернення до суду з позовом в цій справі співвласники змінилися і не уповноважували ОСОБА_4 на вчинення будь-яких дій щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою загальною площею 66,7269 га. Крім того, умови додаткової угоди відрізняються від умов попереднього договору оренди землі щодо об`єкта оренди (замість однієї земельної ділянки площею 66,7269 га зазначено 1/24 частину двох земельних ділянок з кадастровими номерами 1821481000:15:000:0125 та 1821481000:13:000:0002).
 
Відповідно до частини четвертої статті 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Згідно з частиною першою статті 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов`язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.
 
Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються ЗК України, Законом України «Про оренду землі».
 
Правові підстави поновлення договору оренди землі, крім положень статті 777 ЦК України, визначені також статтею 33 Закону України «Про оренду землі», яка об`єднує два випадки поновлення договору оренди землі: укладання договору на новий строк та застосуванням переважного права орендаря перед іншими особами (частини перша-п`ята статті 33) та продовження договору за мовчазною згодою сторін на тих самих умовах та на той самий строк (частина шоста статті 33).
 
Відповідно до частини першої-п`ятої статті 33 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до спливу строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.
 
Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно з частинами другою-п`ятою цього Закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатись переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.
 
Друга самостійна підстава для поновлення орендних відносин передбачена частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі».
 
Згідно з частинами шостою, восьмою статті 33 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності). Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку.
 
Отже, реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін. Водночас поновлення договору передбачає іншу ситуацію між сторонами договору, коли проти фактичного подальшого користування орендованою земельною ділянкою орендарем після закінчення строку дії договору не заперечує орендодавець, земля продовжує перебувати в користуванні орендаря та сторони уклали додаткову угоду про подальші орендні відносини, яка укладається на той же строк і на тих же самих умовах.
 
Зміна умов договору у будь-якій частині виключає продовження договору з підстав, передбачених частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі».
 
Згідно з положеннями, викладеними в абзаці 1 частини першої статті 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.
 
Тому, якщо одна із сторін договору не має наміру досягнути домовленості щодо змін істотних умов договору, переважне право припиняється як це визначено частиною четвертою статті 33 Закону України «Про оренду землі». Отже, зі спливом строку дії договору припиняються і правовідносини сторін, обумовлені ним.
 
Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 312/344/17, від 16 січня 2019 року у справі № 312/337/17, від 23 січня 2019 року у справі № 312/265/17, від 06 березня 2019 року у справі № 312/333/17, від 06 березня 2019 року у справі № 312/246/17, на які послався апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Згідно з частинами дев`ятою, десятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі смерті орендодавця перебіг строків, визначених частинами другою, п`ятою, шостою, восьмою цієї статті, зупиняється до моменту повідомлення орендаря про перехід права власності на земельну ділянку. З дня, коли орендарю стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку до спадкоємця або територіальної громади, перебіг зазначених строків продовжується з урахуванням строку, що минув до їх зупинення.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 148-1 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки. Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, протягом одного місяця з дня набуття права власності на неї зобов`язана повідомити про це її користувачів із зазначенням: кадастрового номера (за наявності), місця розташування та площі земельної ділянки; найменування (для юридичних осіб), прізвища, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) нового власника; місця проживання (знаходження) нового власника, його поштової адреси; платіжних реквізитів (у разі, якщо законом або договором передбачена плата за користування земельною ділянкою у грошовій формі). Повідомлення надсилається користувачу земельної ділянки рекомендованим листом з повідомленням про вручення або вручається йому особисто під розписку.
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що СФГ «Шанс» звернулося до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з повідомлення про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк лише 06 травня 2021 року, тобто після закінчення строку його дії, і проект додаткової угоди містив умови, які відрізнялися від умов попереднього договору оренди землі щодо об`єкта оренди (замість однієї земельної ділянки площею 66,7269 га зазначено 1/24 частину двох земельних ділянок з кадастровими номерами 1821481000:15:000:0125 та 1821481000:13:000:0002), суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку дії договору оренди землі та відсутністю домовленості про його продовження на змінених умовах.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги СФГ «Шанс» про те, що перебіг строків, визначених частинами другою, п`ятою, шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» зупинився і воно вчасно надіслано на адресу відповідачів пропозицію про укладення договору оренди на новий строк, не заслуговують на увагу, так як положення про зупинення перебігу строків стосується виключно випадків, передбачених зазначеною статтею, а в цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що строк дії договору оренди закінчився ще до набуття відповідачами права власності на 1/24 частину двох земельних ділянок з кадастровими номерами 1821481000:15:000:0125 та 1821481000:13:000:0002.
 
З огляду на те, що строк дії договору оренди землі від 29 січня 2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та СФГ «Шанс», сплив до набуття  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірних земельних ділянок у власність в порядку спадкування, то безпідставними є також посилання заявника на те, що відповідачі не виконали вимог статті 31 Закону України «Про оренду землі», тобто не повідомили протягом одного місяця орендаря про реєстрацію їх права власності на земельну ділянку.
 
Статтею 358 ЦК України, на яку послалося СФГ «Шанс» в касаційній скарзі, передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
 
Згідно зі статтею 637 ЦК України, на яку послалося СФГ «Шанс» в касаційній скарзі, тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.
 
Зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (стаття 213 ЦК України).
 
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі № 615/1410/17 зазначено, що перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).
 
Здійснивши тлумачення умов додаткової угоди, яка була направлена ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у травні 2021 року, а також умов договору оренди землі від 29 січня 2007 року, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що їх умови відрізняються, зокрема щодо об`єкта оренди, а відтак зробив правильний висновок про відсутність підстав для поновлення вказаного договору оренди землі на той самий строк і на тих самих умовах.
 
Висновки судів попередніх інстанцій по суті спору в цій справі узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2021 року у справі № 290/794/19. Спірні правовідносини у зазначеній справі є подібними до правовідносин в цій справи, так як в ній предметом судового розгляду було поновлення строку дії договору оренди землі, укладеного 29 січня 2007 року між ОСОБА_4 , який діяв на підставі довіреностей, виданих співвласниками спірних земельних ділянок, та СФГ «Шанс». При цьому в справі № 290/794/19, так само як і в цій справі, судами попередніх інстанцій було встановлено, що орендодавець помер, а його спадкоємці оформили спадщину після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі від 29 січня 2007 року.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 33 Закону України «Про оренду землі», статей 213, 358, 637 ЦК України за обставин, коли орендодавець помер під час дії договору оренди, а його спадкоємці оформили спадщину після закінчення строку, на який було укладено договір оренди, не заслуговують на увагу, оскільки такий висновок існує, а з урахуванням встановлених в цій справі обставин не вбачається неправильного застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права.
 
Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
 
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
 
Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20 (провадження № 61-16181св20).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, з якими погодився суд апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Селянського фермерського господарства «Шанс» залишити без задоволення.
 
Рішення Романівського районного суду Житомирської області від 03 вересня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	І. М. Фаловська   	
Судді:	В. М. Ігнатенко   	
 	С. О. Карпенко  	
 	В. В. Сердюк   	
 	В. А. Стрільчук