ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2022 року  
м. Київ
справа № 129/349/16-к
провадження № 51-1552км22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,                            
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
захисника                                                     ОСОБА_6 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_6 на вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 10 вересня 2021 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 18 лютого 2022 року щодо
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 89 Кримінального кодексу України (далі – КК) раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Гайсинського районного суду Вінницької області від 10 вересня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 122 КК – на строк 2 роки, за ч. 2 ст. 121 цього Кодексу – на строк 7 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Строк відбування покарання  ОСОБА_7 вирішено рахувати з дня звернення цього вироку до виконання.
За вироком місцевого суду ОСОБА_7 засуджено за те, що він 20 грудня 2015 року близько 20:00 в приміщенні житлового будинку АДРЕСА_2 , належного ОСОБА_8 , на АДРЕСА_3 під час сварки із ОСОБА_9 , що трапилась на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно, цілеспрямовано завдав трьох ударів кулаком правої руки в ділянку обличчя та трьох ударів кулаком правої руки в ділянку спини ОСОБА_9 , який лежав на ліжку, а потім, стягнувши потерпілого з ліжка на підлогу кімнати, завдав йому п`ять ударів правою ногою в ділянку грудної клітки та бокові частини тулуба справа і зліва, заподіявши тілесні ушкодження, які належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого.
Того ж дня близько 20:10 в тому ж домоволодінні між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , де останній проживає, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виникла сварка, під час якої ОСОБА_7 завдав  п`ять ударів кулаком правої руки в обличчя ОСОБА_10 , а, піднявши останнього руками за верхній одяг, завдав ще трьох ударів коліном правої ноги в ділянку грудної клітки ОСОБА_10 , чим спричинив легкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 18 лютого 2022 року вирок місцевого суду  залишив без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_7 – без задоволення.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
На обґрунтування своєї позиції вказує, що місцевий суд усупереч ст. 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) не надав належної оцінки кожному доказу. Зокрема, вважає, що протокол огляду місця події від 21 грудня 2015 року (огляд будинку   АДРЕСА_2 ) та протоколи проведення слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_8 є недопустимими доказами, оскільки в матеріалах провадження відсутня письмова заява власника будинку про надання дозволу на проведення огляду житла, а також відсутня ухвала слідчого судді на проведення обшуку у вищевказаному будинку. Додає, що в протоколах проведення слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_8 не викладено результатів слідчих експериментів, а лише вказано, що фіксація здійснювалась за допомогою технічних засобів, а результати їх містяться на диску. Стверджує, що ці порушення залишились поза увагою апеляційного суду.
Позиції учасників судового провадження
На касаційну скаргу сторони захисту заперечень не надходило.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав доводи, наведені в касаційній скарзі, прокурор ОСОБА_5 заперечила проти її задоволення, просила судові рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.
Пунктом 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 438 КПК передбачено, що істотне порушення вимог кримінального процесуального законує підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414зазначеного Кодексу.
Захисник у касаційній скарзі порушує питання про перегляд судових рішень у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Статтею 84 КПК визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані в передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, указаних приписів закону під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 дотримано.
У вироку суду в повній відповідності до положень ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_7 саме у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК, зокрема показання: самого засудженого, який повністю визнав свою вину та щиро розкаявся у скоєному; потерпілої  ОСОБА_12 ; потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_8 ,   ОСОБА_11 (підтвердили факт побиття засудженим потерпілих); свідка ОСОБА_13 (допомагав ОСОБА_8 виводити ОСОБА_9 з будинку на вулицю); свідків ОСОБА_14 (дружини обвинуваченого), ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (підтвердили факт зловживання ОСОБА_9 спиртними напоями).
Також суд дослідив ряд письмових доказів, які покладено в основу обвинувального вироку, зокрема: рапорти від 21 грудня 2015 року (повідомлення ОСОБА_8 про виявлення трупа ОСОБА_9 на території її домоволодіння; повідомлення ОСОБА_10 про отримання ним тілесних ушкоджень від ОСОБА_7 ); протоколи огляду місця події від 21 грудня 2015 року з фототаблицями до них; протоколи слідчих експериментів від 23 січня 2016 року за участю свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_8 з відеозаписами до них; висновок судово-медичної експертизи від 24 грудня 2015 року № 164, відповідно до якого безпосередньою причиною смерті ОСОБА_9 є закрита травма грудної клітки, що проявилась численними подвійними двобічними непрямими переломами ребер та ускладнилась травматичним шоком, а також встановлено ступінь алкогольного сп`яніння; висновок додаткової судово-медичної експертизи від 06 вересня 2018 року № 164/1, згідно з яким смерть ОСОБА_9 настала від травматичного шоку, який розвинувся після отримання ним тупої закритої травми грудної клітки в короткий проміжок часу – від декількох хвилин, але не більше двох годин після отриманої ним травми грудної клітки; висновок судово-медичної експертизи від 28 грудня 2015 року № 254, з якого встановлено, що тілесні ушкодження, наявні в ОСОБА_10 , належать до категорії середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалого розладу здоров`я більше 21 дня.
Як убачається з протоколів огляду місця події від 21 грудня 2015 року та фототаблиць до них (домоволодіння ОСОБА_8 , розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ), на землі біля житлового будинку виявлено тіло чоловічої статі з брудному верхньому одязі, обличчям до землі, з тілесними ушкодженнями на обличчі, плямою темно-бурого кольору на тім`яній частині голови, також на спині наявні дві плями темно-червоного кольору та подряпини, на правому стегні–дві великі плями темно-червоного кольору. У житловому будинку на ліжку в кімнаті є сліди боротьби, на підлозі ліжка – плями бурого кольору розмірами 4х5 см, в іншій кімнаті подушка і наволочка, що лежать на ліжку,  мають плями бурого кольору.
Факт бійки засудженого та потерпілих ( ОСОБА_9 й ОСОБА_10 ) у будинку АДРЕСА_2 , завдання потерпілим ударів та подальше перенесення ОСОБА_9 на вулицю в межах домогосподарства АДРЕСА_2 підтверджуються протоколами огляду місця події від 21 грудня 2015 року та фототаблицями до них, показаннями засудженого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 .
Таким чином, як правильно встановили суди попередніх інстанцій, указані докази підтверджують винуватість ОСОБА_17 у вчиненні інкримінованих злочинів поза розумним сумнівом. З таким висновком погоджується і колегія суддів.
Доводи касаційної скарги про недопустимість як доказів протоколів огляду з підстав відсутності заяви про надання дозволу власника житла на проведення слідої дії є безпідставними та не ґрунтуються на нормах кримінального процесуального закону.
Виходячи з аналізу кримінальних процесуальних норм, які містяться у ч. 1 ст. 233, ч. 2 ст. 234 та ч. 2 ст. 237 КПК, огляд житла чи іншого володіння особи може бути проведено за добровільною згодою особи, яка ним володіє, за умови, що були наявні процесуальні гарантії, які захищали здатність особи висловлювати свою справжню думку при наданні такої згоди. Такий підхід узгоджується положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 30 Конституції України.
Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення. Без наявності такої інформації проведення огляду місця події не допускається.
Із матеріалів кримінального провадження убачається, що 21 грудня 2015 року в чергову частину відділу поліції надійшло повідомлення від ОСОБА_8  про те, що на АДРЕСА_2 лежить труп ОСОБА_9 . Того ж дня по прибутті працівників поліції на місце за викликом слідчий ОСОБА_18 у присутності двох понятих та за участю ОСОБА_8 провів огляд місця події з метою фіксації обставин вчинення кримінального правопорушення. Огляд місця події проведено на підставі добровільної згоди власника ОСОБА_8 , про що зазначено в протоколі від 21 грудня 2015 року, який вона підписала власноручно.
Таким чином, наведені обставини не ставлять під сумнів добровільність такої згоди, оскільки були наявні всі процесуальні гарантії, які захищали здатність ОСОБА_8 висловлювати свою справжню думку.
Доводи сторони захисту про те, що під оглядом місця події (будинку ОСОБА_8 ) фактично проведено обшук, а отже, на переконання захисника, слід було отримати дозвіл слідчого судді, колегія суддів вважає безпідставними.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, зокрема протоколів огляду місця події від 21 грудня 2015 року та фототаблиць до них, слідчий за участю понятих провів огляд житлового будинку, де на ліжку в кімнаті виявив сліди боротьби, на підлозі біля ліжка–плями бурого кольору розмірами 4х5 см, в іншій кімнаті – на ліжку подушку та наволочку з плямами бурого кольору. При цьому під час огляду нічого не було вилучено. Наведене свідчить, що метою цього огляду була фіксація слідів кримінального правопорушення шляхом візуального обстеження як будинка в цілому, так і предметів, що зберегли на собі його сліди. При цьому, під час проведення вказаної слідчої дії відсутні ознаки властиві обшуку.
Посилання захисника на порушення вимог ч. 6 ст. 240 КПК під час проведення слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , а також на те, що зазначені слідчі дії проведені в житлі за відсутності відповідного дозволу з порушенням порядку, передбаченого кримінальним процесуальним законом, що свідчить, на його думку, про недопустимість указаних доказів, також є сумнівними.
Так, вищевказані слідчі дії мають бути проведені з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а саме ст. 240 КПК.
Виходячи зі змісту п. 3 ч. 2 ст. 99, ч. 2 ст. 84 КПК, складений у порядку, передбаченому цим Кодексом, протокол процесуальної дії та додатки до нього, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксована процесуальна дія, відноситься до документів та є процесуальним джерелом доказу. 
Відсутність у протоколах  слідчих експериментів тих даних, про які зазначила сторона захисту в касаційній скарзі, не є в цьому провадженні тим істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке б мало наслідком недопустимість указаних протоколів, оскільки це не ставить під сумнів їх доказове значення, адже усі відомості про хід та результати слідчих дій зафіксовано із застосуванням аудіо- й відеозапису долучених до протоколу. Такий порядок складання та підписання протоколу забезпечив право учасників слідчої дії робити зауваження і заяви, які, до того ж, були відсутні. Водночас місцевий суд безпосередньо дослідив протоколи і відеозаписи слідчих експериментів. 
Крім того, захисник як в касаційній скарзі, так і під час касаційного розгляду не посилається, як допущені на його думку порушення в цій частині вплинули на законність ухваленого рішення і встановленні фактичних обставин кримінального провадження, повідомлених свідками при проведенні слідчого експерименту.
Під час досудового розслідування та судового розгляду в суді першої інстанції ніхто з учасників провадження, зокрема обвинувачений і його захисник, не зазначали про те, що слідчі експерименти проводились без згоди власника (володільця) житла та будь-яких скарг чи заяв із цього приводу у відповідні органи не подавали. При цьому сама ОСОБА_8 , в домоволодінні якої проводились слідчі дії, не заперечувала проти їх проведення.
Крім того, як зазначив суд апеляційної інстанції, місцевий суд узяв до уваги саме дії, зафіксовані на відео, з цього приводу зауважень від учасників судового розгляду не було, учасники визнали ці докази допустимими.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та не визнає доводів касаційної скарги з цього приводу слушними, оскільки вони спростовуються матеріалами провадження.
Отже, ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що в сукупності та взаємозв`язку вони є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 121 КК.
Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК, та в порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, перевірив усі доводи апеляційної скарги обвинуваченого та визнав їх необґрунтованими, навів в ухвалі мотиви на їх спростування.
На переконання Суду, перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК.
Верховний Суд, перевіривши доводи в касаційній скарзі та матеріали кримінального провадження, погоджується з наведеними місцевим й апеляційним судами висновками на спростування зазначених вище доводів, вважає їх обґрунтованими та мотивованими.
Порушень норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, під час перевірки матеріалів кримінального провадження суд касаційної інстанції не встановив.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 10 вересня 2021 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 18 лютого 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                             ОСОБА_3