ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2022 року	Львів	Справа № 300/6456/21 пров. № А/857/4158/22	
 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючої судді                                                     Хобор Р.Б.,
суддів                                                                          Улицького В.З., Шавеля Р.М.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги Головного управління ДПС в Івано-Франківській області та фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 січня 2022 року, ухвалене суддею Главач І.А. у м. Івано-Франківську за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі № 300/6456/21 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про скасування податкових повідомлень-рішень,
                                                         В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № 0076944-2405-0915/2017, № 0076944-2405-0915/2018 та № 0076944-2405-0915/2017/2019 від 04.03.2021 року.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 січня 2022 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області № 0076944-2405-0915/2017, № 0076944-2405-0915/2018 та № 0076944-2405-0915/2017/2019 від 04.03.2021 року.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1700 гривень 46 копійок.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 3 000 гривень 00 копійок.
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником будівель промисловості, а, отже, має право на податкову пільгу, передбачену підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. 
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач та позивач, подавши апеляційні скарги.
У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині розподілу судових витрат на правову допомогу та постановити нове рішення, яким стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати позивача на правову допомогу в повному обсязі. 
У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права та, без заяви відповідача, за власною ініціативою, необґрунтовано, зменшив витрати позивача на правову допомогу, які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. 
У апеляційній скарзі відповідач зазначає те, що пільга, передбачена підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, застосовується у випадку, коли будівлі промисловості використовуються для промислового виробництва. Водночас позивач не довів того факту, що будівлі залізобетонного заводу, які належать йому на праві власності використовуються для промислового виробництва, а тому, на думку відповідача, він правомірно нарахував позивачу податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2017-2019 роки.
На цю обставину суд першої інстанції уваги не звернув, а отже зробив помилковий висновок про поширення на позивача пільги щодо оподаткування об`єктів нерухомості промислових підприємств.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець.
Позивач є власником нерухомого майна адміністративно-виробничих будівель заводу залізобетонних виробів, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Складовими частинами цього об`єкта нерухомого майна є: прохідна «А» загальною площею 122,4 кв.м; лабораторія «Б» загальною площею 218,9 кв.м; гараж «В» загальною площею 142,3 кв.м; гараж «Г» загальною площею 162,1 кв.м; гараж «Д» загальною площею 82,0 кв.м; ремонтний цех «Ж» загальною площею 150,9 кв.м; котельня «З» загальною площею 193,3 кв.м; гараж «К» загальною площею 46,9 кв.м; майстерня «И» загальною площею 46,5 кв.м; цех «Р» загальною площею 3107,3 кв.м.; бетономішалка «Р1» загальною площею 197,1 кв.м.
04.03.2021 року відповідач прийняв податкові повідомлення-рішення: № 0076944-2405-0915/2017, на підставі якого визначив позивачу грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2017 рік в сумі 77515,20 грн; № 0076944-2405-0915/2018, на підставі якого визначив позивачу грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018 рік в сумі 83203,46 грн; № 0076944-2405-0915/2017/2019, на підставі якого визначив позивачу грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2019 рік в сумі 9326,03 грн.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно – правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. 
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року № 71-VIII запроваджено новий місцевий податок, а саме - податок на майно. Різновидом податку на майно є податок на майно, відмінне від земельної ділянки.
Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно з підпунктом 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. 
Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме - статусу «будівлі промисловості», не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм, у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку, пункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме «будівлі промисловості», тобто будівлі, які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.
Таким чином, застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
За наведеного тлумачення положень ПК України, під час розгляду цієї справи необхідно встановити, чи відносяться до будівель промисловості об`єкти нерухомості, що належать позивачу, та чи фактично використовував він їх у межах власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням (промислове виробництво).
Таку правову позицію займає Верховний Суд, зокрема в постанові від 10 червня 2021 року у справі № 520/4480/19.
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 (далі - ДК 018-2000), який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до ДК 018-2000, клас 1251 «Будівлі промислові» віднесено до групи 125 «Будівлі промислові та склади». Клас 1251 «Будівлі промислові» включає криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо.
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які, відповідно до ДК 018-2000, належать до класу 1251 «Будівлі промислові», що включає підкласи, зокрема, 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро- фаянсової промисловості».
Отже, належні позивачу об`єкти нерухомості, а саме адміністративно-виробничі будівлі заводу залізобетонних виробів, є будівлями промисловості.
Крім того, позивач використовує належні йому адміністративно-виробничі будівлі заводу залізобетонних виробів за функціональним призначенням у своїй господарській діяльності, що зазначено у акті документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 від 09.08.2019 року № 723/09-19-13-05/ НОМЕР_1 .
Отже, суд першої інстанції зробив вірний висновок про те, що належний позивачу на праві власності об`єкт промисловості - адміністративно-виробничі будівлі заводу залізобетонних виробів, який позивач використовує для промислового виробництва і розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки підпунктом, в силу вимог підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.
Зважаючи на це, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно скасував оскаржені податкові повідомлення-рішення та задовольнив позов.
Що стосується розподілу судових витрат на правову допомогу, то апеляційний суд зазначає, що, відповідно до частини 7 статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті (щодо співмірності витрат) суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Позивач слушно звернув увагу на те, що відповідач не подав заяви про зменшення розміру судових витрат на правову допомогу, а отже, суд не мав права за власною ініціативою зменшувати їх розмір.
Апеляційний суд встановив те, що позивач для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надав наступні документи: ордер на надання правової допомоги серії АТ № 1015939 від 18.10.2021 року; договір про надання правової допомоги № 27/21 від 15.10.2021 року; розрахунок вартості послуг; рахунок-фактуру № 2-27/21 від 15.10.2021 року на суму 6  300 грн; акт прийому-передачі послуг від 01.09.2021 року; ордер на надання правової допомоги серії АТ № 1018626 від 27.12.2021 року; рахунок-фактуру № 3-27/21 від 31.12.2021 на суму 2100,00 грн; детальний опис наданих послуг від 31.12.2021 року на загальну сум 10100,46 грн ; акт наданих послуг № 1/27/21 від 18.10.2021 на суму 6 300,00 грн; акт наданих послуг № 2/27/21 від 31.12.2021 року на суму 2100,00 грн.
Згідно детального опису наданих послуг від 31.12.2021 року, адвокатом Борис Л.Д. надано позивачу наступну правову допомогу: отримання правової інформації, консультацій і роз`яснень - 2100,00грн; складання адміністративного позову - 4200,00 грн; складання відповіді на відзив - 2100,00 грн. Всього 8400,00 грн.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про задоволення позову, а  відповідач не подав заяви про зменшення судових витрат на правову допомогу, які поніс позивач, то на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути 8400 грн. судових витрат на правову допомогу.
Крім того, позивач просить стягнути судові витрати на правову допомогу, які він поніс у суду апеляційної інстанції. Ці судові витрати пов`язані із написанням апеляційної скарги і становлять 2100 грн..
На підтвердження понесення цих витрат позивач надав: рахунок-фактуру № 1-10/22 від 10.02.2022 року; акт наданих послуг № 1/10/22 від 10.02.2022 року.
Відповідач не заявив клопотання про зменшення судових витрат на правову допомогу, які поніс позивач у суді апеляційної інстанції, а тому такі, відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, необхідно стягнути на користь позивача в повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права в частині розподілу судових витрат на правову допомогу, рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно змінити, апеляційну скаргу позивача задовольнити та стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем в суді першої інстанції судові витрати на правову допомогу в повному обсязі, в сумі 8400 грн.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У частині задоволення позову суд першої інстанції прийняв вірне рішення, з яким погоджується апеляційний суд, а тому в цій частині його необхідно залишити в силі, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
                                                   П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 січня 2022 року у справі № 300/6456/21 змінити в частині розподілу судових витрат на правову допомогу.
Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Івано-Франківській області судові витрати на правову допомогу в сумі 8400 гривень 00 копійок (вісім тисяч чотириста гривень 00 копійок).
У частині задоволення позову рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 січня 2022 року у справі № 300/6456/21 залишити без змін.
Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Івано-Франківській області судові витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції, в сумі 2100 гривень 00 копійок (дві тисячі сто гривень 00 копійок).
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Постанова складена 30.06.2022 року