ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року 
м. Київ

справа № 200/3755/21
адміністративне провадження № К/9901/42970/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року (суддя Шинкарьова І.В.) та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року (судді: Геращенко І.В., Блохін А.А., Міронова Г.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Донецької обласної прокуратури (далі - відповідач) про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного у розмірі 5  625  641,25 грн. станом на 31 березня 2021 року та до фактичного поновлення на посаді.
У позовній заяві позивач зазначає, що рішенням окружного адміністративного суду м. Києва від 29 жовтня 2020 року в судовій справі №640/19143/19 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково та вирішено скасувати наказ Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №1443-к про звільнення позивача з посади прокурора м. Горлівки Донецької області, поновивши його на займаній посаді. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2021 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. У тексті рішення Шостого апеляційного адміністративного суду вказано, що «У даній постанові закріплено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури приписано здійснювати в межах затвердженого фонду оплати праці (п. 6). Отже, заробітна плата нараховувалася та виплачувалася ОСОБА_1 прокуратурою Донецької області, а не Генеральною прокуратурою України.» Отже, з метою захисту і поновлення своїх прав та законних інтересів, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з цим позовом про проходження публічної служби та стягнення з Донецької обласної прокуратури на свою користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року позов задоволено частково: стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1797013,25 грн. В інший частині позовних вимог відмовлено, допущено негайне виконання рішення в частині присудження виплати грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року змінено рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у справі в мотивувальній частині щодо обґрунтування розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В абзаці другому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у справі №  200/3755/21 замість суми « 1  797  013,25 грн (один мiльйон сiмсот дев`яносто сiм тисяч тринадцять гривень 25 копiйок)» зазначити « 882  930,16 грн (вісімсот вісімдесят дві тисячі дев`ятсот тридцять гривень 16 копійок) з утриманням обов`язкових податків і зборів». В решті рішення суду залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що на дату поновлення позивача на посаді окружні прокуратури ще не були створені, тому судом першої інстанції помилково здійснено розрахунок коефіцієнту за період з 06 вересня 2017 року по 29 жовтня 2020 року з урахуванням окладу 8000,00 грн. Станом на дату розгляду справи позивача не переведено до окружної прокуратури, тому в останнього відсутнє право на отримання заробітної плати в розмірах, встановлених для керівника окружної прокуратури. Апеляційний суд дійшов висновку про те, що розмір середньої заробітної плати за період з 24 жовтня 2014 року по 30 листопада 2015 року складає 276 днів*546,62 грн = 150867,12 грн; з 01 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року - 441 день*683,28 грн (3226/2581=1,25*546,62) = 301326,48 грн; з 06 вересня 2017 року по 29 жовтня 2020 року - 788 днів*546,62 грн (2581 грн)= 430736,56 грн; всього - 882930,16 грн.
Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування
У касаційній скарзі Донецька обласна прокуратура указує на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить змінити мотивувальну та резолютивну частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року та постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року у справі №200/3755/21 щодо розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В абзаці другому резолютивної частини рішення суду замість « 882 930,16 грн» зазначити « 145 400,92 грн».
Підставою касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій є пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Обґрунтовуючи пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, як підставу касаційного оскарження скаржник наголошує на відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, зокрема, частини другої статті 235 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, у випадку, якщо заява про поновлення на роботі почала розглядатися через тривалий час (5 років) з вини працівника.
Позиція інших учасників справи
Від позивача відзиву на касаційну скаргу не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду справи.
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 27 липня 2022 року зазначену адміністративну справу призначив до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Наказом Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №1443к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора м. Горлівки Донецької області у зв`язку з припиненням трудового договору за пункту 7-2 статті 36 КЗпП України.
ОСОБА_1 оскаржив зазначений наказ до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року у справі №640/19143/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади скасовано. ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора м. Горлівки Донецької області.
У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Зокрема, вимоги про стягнення середнього заробітку відхилено, оскільки їх заявлено до неналежного відповідача Генеральної прокуратури України замість прокуратури Донецької області.
31 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу з Донецької обласної прокуратури.
Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Рішення судів у справі №640/19143/19 про поновлення на позивача посаді є підставою для застосування частини другої статті 235 КЗпП України.
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Так, середній заробіток працівника, відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про оплату праці", визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100 в редакції до 12 грудня 2020 року).
Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.    
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Відповідно до пункту 10 Порядку №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.
Зважаючи на мету стягнення середньої заробітної плати при поновленні на посаді (відповідно до статті 235 КЗпП), тобто компенсувати втрачений заробіток, колегія суддів вважає, що його розрахунок потрібно проводити на основі того посадового окладу (з урахуванням коефіцієнту підвищення, якщо таке було у розрахунковому періоді), який отримував би позивач як прокурор (чи прирівняні до нього за посадою прокурори), будучи на тій посаді, з якої його неправомірно звільнили.
У касаційній скарзі відповідач стверджує, що суди безпідставно стягнути час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 29 жовтня 2020 року, зважаючи на те, що ОСОБА_1 з 25 жовтня 2014 року по 07 жовтня 2019 року з відповідним позовом (ні про поновлення, ні про стягнення середнього заробітку) не звертався до суду, розгляд справи не ініціював. Відтак на переконання відповідача, справа у цей період не розглядалася саме з вини позивача.
Відповідач уважає, що позивач має право на компенсацію лише за період з 08 жовтня 2019 року по 29 жовтня 2020 року (1 рік 22 дні), коли він ініціював спір щодо законності свого звільнення.
Верховний Суд не погоджується із такими доводами відповідача з огляду на таке.
Відповідно до матеріалів справи, позивач до суду з позовом про скасування наказу Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №1443к, звернувся 08 жовтня 2019 року (справа №640/19143/19).
Згідно із даними з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року у справі №640/19143/19 позов залишено без розгляду, у зв`язку із тим, що позов подано до суду із пропуском місячного строку.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2020 року скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2020року у справі №640/19143/19, а справу направлено до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду. Постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2020 року набрала законної сили 11 червня 2020 року.
Верховний Суд зазначає, що відповідач не скористувався своїм правом звернення до касаційного суду із касаційною скаргою на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2020 року. Тобто фактично відповідач погодився із рішенням суду апеляційної інстанції в частині дотримання позивачем строку звернення до суду із цим позовом та поважності причин його пропуску.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд не убачає підстав для зменшення періоду часу вимушеного прогулу позивача.
Колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України Кодексу адміністративного судочинства України,
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Донецької обласної прокуратури залишити без задоволення.
2. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у зміненій частині постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                А.Г. Загороднюк

судді                                                                                                     Л.О. Єресько

                                                                                                    В.М. Соколов