Справа № 596/1123/19 
Провадження № 22-ц/4808/154/22 
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 червня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач) 
суддів:                Василишин Л.В., Девляшевського В.А.                
секретаря                Возняк В.Д.
з участю                  ОСОБА_1 його представника адвоката Хоптія М.В.
Худоб`яка Я.Я. його представника адвоката Квятковського Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та рішення Богородчанського районного суду від 14 червня 2021 року, постановлене у складі судді Шишка О.А. в м. Богородчани, повний текст складено 02 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:
У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. 
Позовні вимоги з врахуванням уточнених позовних вимог обгрунтовані тим, що 20 жовтня 2018 року між ним та  ОСОБА_1 укладений договір позики у формі розписки на суму 50 000 доларів США. Згідно умов договору ОСОБА_3 зобов`язався повернути отримані кошти до 31 грудня 2018 року. Однак у визначений договором строк позичальник кошти не повернув, спілкування щодо повернення позичених коштів почав уникати. Вказує, що в розписці вказаний строк повернення в 2018 році, тому на підставі ст. 625 ЦК України підлягають стягненню 3% річних від простроченої суми в розмірі 2 424, 65 (дві тисячі чотириста двадцять чотири) доларів США за період з 01 січня 2019 року по 12 серпня 2020 року. Просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь 52 424, 65 доларів США 65, яка складається: заборгованості за договором позики від 20 жовтня 2018 року у розмірі 50 000 доларів США та 2 424, 65 дол США заборгованість за відсотками за період з 01 січня 2019 року по 12 серпня 2020 року.
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу в розмірі 200 000 грн, зобов`язання ОСОБА_2 повернути 33 куби дошки на суму 97 000, а також про стягнення з ОСОБА_2 1000 дол США, що еквівалентно 28 200 грн за переданий причіп марки «2ПТС-4М». 
Ухвалою Богородчанського районного суду від 05 квітня 2021 року повернуто ОСОБА_1 його зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про стягнення боргу в розмірі 200 000 грн, зобов`язання ОСОБА_2 повернути 33 куби дошки на суму 97 000, а також про стягнення з ОСОБА_2 1000 дол США, що еквівалентно 28 200 грн за переданий причіп марки «2ПТС-4М»
Рішенням Богородчанського районного суду від 14 червня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 20 жовтня 2018 року в розмірі 50 000,00 доларів США, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 2 424,65 доларів США, а всього 52 424,65 доларів США. Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9 605,00 грн судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення суду, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права й ухвалив незаконне рішення. Вказує, що дана боргова розписка була надана ним як фіксація заборгованості по інших розписках півтора-двохрічної давності. Таким чином, ОСОБА_2 фактично по цій розписці гроші в сумі 50 000 дол США не отримував. Стверджує, що ОСОБА_2 не міг фактично надати йому 50 000 дол США, оскільки ним ще не були повернуті гроші за попередні розписки. Крім того, укладання розписки в іноземній валюті суперечить законодавству України. Вказує, що для повноти розгляду справи необхідно призначити експертне дослідження для вирішення питання з приводу написання розписки на лицевій стороні аркуша, з приводу встановлення стану, в якому дана розписка була написана. Просить призначити експертне дослідження на вирішення якої поставити питання: чи підписана дана розсписка ОСОБА_1 , якщо так, то вказати чи могла дана особа написати розписку в незвичному стані, а саме алкогольному, наркотичному чи інших станах.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги просить їх задовольнити в повному обсязі.
ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги заперечив, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що наявність у позивача документа (який самим відповідачем названий як розписка), в якому міститься інформація про отримання відповідачем в позику грошових коштів у розмірі 50 000 доларів США, свідчить про те, що ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання з повернення таких коштів. Оскільки отримані у позику кошти відповідач позивачу не повернув, то він зобов`язаний повернути основну суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, як передбачено ч.2 ст.625 ЦК України. Виходячи зі змісту заявлених вимог на користь позивача підлягає стягненню сума позики – 50 000 доларів США, а також три проценти річних за період з 01 січня 2019 року по 12 серпня 2020 року в розмірі 2424 (дві тисячі чотириста двадцять чотири) доларів США 65 центів.
Ухвалене судом рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що згідно розписки від 20 жовтня 2018 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 50 000 дол США і зобов`язався повернути борг до 31 грудня 2018 року(т.1 а.с.10 )
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
Для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Судувід 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20, провадження№ 61-14794 св 21.З матеріалів справи вбачається, що позивач у позовній заяві ставить питання про стягнення у свою користь 50 000 дол США боргу та 2424 дол США заборгованість за відсотками за період з 01 січня 2019 року по 12 серпня 2020 року.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відтак, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 січня 2019 року справа № 388/1354/17-ц.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах: від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс 13; від 02 липня 2014 року № 6-79 цс 14.
За своїм правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. 
Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
У той самий час за змістом частин першої та другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.
У статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2021 року у справі №303/7132/18 (провадження №61-8487св20) зазначено: «Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення трьох процентів річних виникає за весь час прострочення з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення».
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Оскільки договором позики строк повернення позики визначений 31 грудня 2018 року, то нарахування 3% річних за періодз 01 січня 2019 року по 12 серпня 2020 року у розмірі 2424 дол США заявленої суми до стягнення з ОСОБА_1 (50 000 дол США 3 % / 365 днів*621днів= 2 549.18дол США ) відповідає вимогам закону.
Встановивши, що правовідносини сторін випливають з договору позики, позичальник свої зобов`язання не виконав, в зазначені строки гроші не повернув, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що виникла заборгованість за договором позики підлягає стягненню в судовому порядку.
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Згідно висновком почеркознавчої експертизи від 21 квітня 2022 року №634/1206/22-28 підпис від Імені ОСОБА_1 у рядку навпроти графи «Рудько» на рукописній розписці від 20 жовтня 2018 року виконаний ОСОБА_1 , відповісти на питання «Чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 у розписці від 20 жовтня 2018 року під впливом збиваючих факторів» не є можливим.
Установивши на підставі належним чином оцінених доказів, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, суд першої інстанції, зробив правильний висновок про задоволення позовних вимог, оскільки позивач, підписавши розписку, виконав всі умови договору позики від 20 жовтня 2018 року, а відповідач, отримавши вказану суму коштів,не повернув їх у повному розмірі у встановлений строк.
Доводи апеляційної скарги про не отримання коштів не заслуговують на увагу, оскільки за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, який підтверджує факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми, що відповідає правовим висновкам, викладеному в постанові Верховного Суду від 06 серпня 2020 року справа №607/13993/17 провадження №61-3569св19.
Суд відхиляє долучений ОСОБА_1 висновок судово-почеркознавчого дослідження від 20 квітня 2022 року №1191/22-28, проведеного експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Гуменським О., оскільки за заявою ОСОБА_1 судом вже призначалась експертиза та в матеріалах справи наявний висновок з даних питань, крім того даний висновок не спростовує, те що ОСОБА_1 виконано підпис на розписці від 20 жовтня 2018 року.
З урахуванням наведених положень закону, суд першої інстанції проаналізувавши зміст договору, дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли відносини позики, ОСОБА_1 свої зобов`язання за вказаною розпискою від 20 жовтня 2018 року належним чином не виконав, а тому суму боргу за договором позики у розмірі 50 000 дол США підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України підлягає стягнення 2424 дол США з за період з 01 січня 2019 року по 12 серпня 2020 року.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Богородчанського районного суду від 14 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 22 червня 2022 року.

Судді:                                                        В.Д.Фединяк
                                                               Л.В.Василишин
                                                               В.А.Девляшевський