Дата документу 22.04.2022 Справа № 334/2716/20

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний № 334/2716/20 Головуючий у 1-й інстанції: Гнатюк О.М. 
Провадження №22-ц/807/497/22                        Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 квітня 2022 року                                                м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:     	Подліянової Г.С., Маловічко С.В.,  Дашковської А.В.,	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Шашликова Дениса Геннадійовича на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу відповідно до договору позики, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року через засоби поштового зв`язку ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Миненка Олександра Анатолійовича звернувся до суду з позовом (зареєстрований судом в червні 2020 року) до ОСОБА_1 про стягнення боргу відповідно до договору позики.
В обґрунтування позову зазначив, що 30 травня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав позику в розмірі 100 000,00 грн на термін до 29 жовтня 2019 року.Зазначені обставини підтверджуються доданими до позовної заяви складеним Відповідачем власноруч та підписаним договором позики та боргової розписки від 30 травня 2019 року, згідно яких, Відповідач отримав відповідні кошти та зобов`язується повернути Позивачу позику в розмірі 100 000,00 грн 00 коп до 29 жовтня 2019 року.13 березня 2020 року на адресу ОСОБА_1 надіслано претензію, з вимогою повернути отримані кошти, так як час повернення коштів настав 29 жовтня 2019 року, з вимогою виконати зобов`язання по укладеному договору позики, але на момент подачі позову Відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобов`язання.

З урахуванням зазначеного позивач просив стягнути з відповідача на свою користь борг у сумі 100 000,00 грн, судовий збір в сумі 1000 грн.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 100 000,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1000,00 грн. 

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2021 року у цій справі, залишено без задоволення. 

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 , представник, адвокат Шашликов Денис Геннадійович подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2021 року повністю і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що з 30 листопада 2017 року по 03 лютого 2020 року ОСОБА_1 працював торгівельним агентом ТОВ «Торговий дім АВ». Робота торгівельного агента за довіреністю була пов`язана з отриманням документів та грошових коштів, які передавалися торгівельним точкам. В процесі виконання покладених на нього обов`язків, начальник служби безпеки даного товариства ОСОБА_2 30 травня 2019 року примусив ОСОБА_1 підписати договір позики та написати розписку про те, що він нібито отримав 100 000,00 грн. Аргументом необхідності такого підписання було те, що це нормальна практика, оскільки у Переліку посад і робіт, що заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва Додатку № 1 до постанови Держкомпарці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, відсутня посада «торгівельний агент», а посадовими обов`язками ОСОБА_1 передбачалася робота з позики про будь-яку оплату винагороди за виконанні обов`язки не може бути й мови. Жодних грошей у розмірі 100000, 00 грн та у будь-якому іншому розмірі ОСОБА_1 не отримував. ОСОБА_1 як юридично необізнана особа в момент підписання договору позики та розписки не міг правильно оцінити і зрозуміти зміст, характер і значення своїх дій. Зазначає, що розписка складена і порушенням вимог чинного законодавства та не відповідача волі ОСОБА_1 . Зазначає, що відсутні правові підстави вважати, що між сторонами був укладений договір позики, оскільки відсутні істотні умови договору, а тому позовні вимоги є недоведеними. 
Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2021 року це 227 000,00 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2270 грн (2270 грн х 100 = 227 000,00 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 100 000,00 грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п. п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 30 травня 2019 року між сторонами укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав в позивача безвідсоткову позику в розмірі 100 000,00 грн.
Відповідно до розписки ОСОБА_1 , відповідно до договору позики від ОСОБА_2 100 000,00 грн., яку зобов`язався повернути вказану суму не пізніше,ніж 29 вересня 2019 року.

Грошові кошти відповідачем не повернуті, про що свідчить наявність боргового документу саме на руках у позивача.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Запоріжжя між ОСОБА_1 (позичальник) та ОСОБА_2 (позикодавець) було укладено договір позики (безвідсотковий), згідно із п.1.1. якого позикодавець зобов`язався надати позичальнику безвідсоткову позику (фінансову допомогу) на поворотній основі (а.с. 5-6).
Сума позики за договором складає 100 000,00 грн (п. 3.1. Договору).
Згідно із п.4.2. договору (а.с.5) факт передачі-отримання грошей фіксується в розписці, яка є невід`ємною частиною договору та пишеться позичальником власноручно. Наявність підписів на даному договорі свідчить про те, що грошові кошти позикодавцем передані, а позичальником отримані в повному об`ємі. Строк дії наданої позики позичальнику визначається з моменту отримання грошових коштів позичальником та складає 4 місяці до 29 жовтня 2019 року (п.5.1. договору, а.с. 5).
Після спливу строку, вказаного в п.5.1. договору, позичальник зобов`язався протягом 3-х банківських днів повернути суму позики. Позика повертається в готівковому порядку шляхом передачі грошових коштів позикодавцеві в розмірі 100 000,00 грн.(п.п. 6.1., 6.2. Договору, а.с. 5).
Договір вступає в силу з моменту отримання грошових коштів, вказаних у п.3.1. та діє до моменту закінчення виконання Сторонами своєї зобов`язань за Договором.
30 травня 2019 року ОСОБА_1 отримав, у відповідності до договору позики, від ОСОБА_2 100 000,00 грн, які зобов`язався повернути не пізніше 29 жовтня 2019 року, про що свідчить написана ним власноруч розписка, яка є невід`ємною частиною Договору позики (а.с.7).
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із ст. 611 ЦК України при порушенні зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що у матеріалах справи крім договору позики від 30 травня 2019 року (копія, засвідчена адвокатом Міненко О.А. а.с.5-6), розписки ОСОБА_1 від 30 травня 2019 року про отримання суми позики (копія, засвідчена адвокатом Міненко О.А. а.с.7), також міститься претензія (письмова вимога) сторони позивача від 13 березня 2020 року вих. №4 та ОСОБА_3 , який діяв в інтересах та від імені ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення суми позики за договором та розпискою від 30 травня 2019 року (копія, посвідчена адвокатом Міненко О.А. а.с.11-12).
Також, в матеріалах справи міститься фіскальний чек АТ «Укрпошта», про направлення ОСОБА_1 вимоги про повернення боргу 13 березня 2020 року (а.с.13).
Також, в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого вбачається, що ОСОБА_1 отримав вимогу про повернення боргу (копія, посвідчена адвокатом Міненко О.А. а.с.50).
Обов`язок повернути отриману позику у ОСОБА_1 виник 29 жовтня 2019 року, згідно п. 5.1 договору та розписки.
Ст. 526 ЦК України визначає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Проте, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України ОСОБА_1 не повернув суму боргу у строк визначений в п.5.1 договорі та розписці від 30 травня 2019 року, так само як і після отримання вимоги.
Окрім того, суд першої інстанції правильно встановив із письмових пояснень відповідача в особі його представника (а.с.28-31), що договір позики та розписку від 30 травня 2019 року відповідач дійсно підписав (ст. 82 ч. 1 ЦПК України). 
При цьому судом першої інстанції також було правильно встановлено, що відповідач та його представник не надали суду у цій справі доказів (судове рішення тощо) про визнання недійсним вищезазначеного договору позики сторін від 29 жовтня 2019 року.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача у цій справі підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики від 30 травня 2019 року в сумі 100 000,00 грн.
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 є такими, що дублюють доводи його заперечень проти позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.
Ці доводи не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.
За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).
Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів у спростування позову позивача та в обґрунтування заперечень відповідача проти позову позивача у цій справі, у тому числі в частині того, що вищезазначена розписка була складена відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства і не відповідала його волі чи що він не отримував будь-яких коштів у позику від позивача взагалі. та у тому числі у сумі 100 000,00 грн., 
Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 .
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї ( ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
В силу вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте докази, передбачені ч. 3 ст. 367 ЦПК України у цій справі відсутні, і зокрема стороною відповідача апеляційному суду не надані.
Сама по собі наявність інформації про кримінальне правопорушення у ЄРДР (№12020085050000731 від 12 листопада 2020 року) за заявою ОСОБА_1 про вчинення злочину ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК (шахрайство), внесеної відповідно до його скарги ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2020 року (а.с.64), кримінальне провадження по якому закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст.190 КК України (а.с.75-76) - у цій справі - нічого не підтверджує і не спростовує та розцінюється судом лише як спосіб захисту сторони відповідача проти позову позивача у цій справі, який було подано останнім до суду у цій справі раніше -01 червня 2020 року (відмітка суду на позові а.с.2).
В силу вимог ч.6 ст.82 ЦПК України лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вироку, ухвала суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. 
Доводи апелянта щодо відсутності у ОСОБА_2 відповідно до його доходів грошових коштів саме у розмірі 100 000,00 грн щоб надавати грошові кошти у позику не може свідчити і не свідчить про майновий стан позивача в цілому станом на цю дату та, відповідно, не спростовує наявність можливості позивача надавати позику відповідачу у вищезазначеній сумі.
Згідно із ч. 3 ст. 376 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального права судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.
В силу вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України було вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції. 
Згідно з ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, тому підстав для розподіу судових витрат немає.
Керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Шашликова Дениса Геннадійовича- залишити без задоволення.
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2021 рокуу цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повна постанова складена 22 квітня 2022 року.
Головуючий, суддя                 Суддя               Суддя
Подліянова Г.С.               Дашковська А.В. Маловічко С.В.