Постанова
Іменем України                                     
27 червня 2022 року
м. Київ
справа № 536/1041/20
провадження № 61-19443св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Омельницька сільська рада Кременчуцького району Полтавської області, Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 31 травня 2021 року під головуванням судді                            Клименко С. М. та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Одринської Т. В., Панченка О. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права користування земельною ділянкою,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у якому просив визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право постійного користування земельною ділянкою площею 9,5 га, яка розташована на території Омельницької сільської ради Полтавської області, що була надана у постійне користування ОСОБА_2 на підставі рішення Кременчуцької районної ради народних депутатів Кременчуцького району Полтавської області від 23 вересня 1994 року, державний акт серія ПЛ-73, виданий                        14 листопада 1994 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 67.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_2 , він є його єдиним спадкоємцем та прийняв спадщину, подавши відповідну заяву нотаріусу Кременчуцького районного нотаріального округу Сапко О. Б.
Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2017 року за ним визнано право власності в порядку спадкування після ОСОБА_2 на житловий будинок.
Крім цього, ОСОБА_2 у встановленому законодавством порядку набув право користування земельною ділянкою площею 9,5 га, яка йому була надана у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства рішенням Кременчуцької районної ради народних депутатів Кременчуцького району Полтавської області від 23 вересня 1994 року та на яку 14 листопада 1994 року виданий Державний акт на право постійного користування землею серії ПЛ-73, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 67.
Нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану земельну ділянку, позбавивши його можливості оформити право на спадщину та порушивши його право користування земельною ділянкою, що гарантовано йому Конституцією України.
Вважає, що він успадкував права ОСОБА_2 , що нерозривно пов`язані з ним, у тому числі і право постійного користування земельною ділянкою.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Кременчуцький районний суд Полтавської області рішенням від 31 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 23 вересня                    2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, своє рішення мотивував тим, що право постійного користування земельною ділянкою, наданою фізичній особі для ведення селянського (фермерського) господарства може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Чорнуха Ю. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 31 травня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року у якій просив оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підставу, передбачену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
У поданій касаційній скарзі заявник вказує, що у цій справі істотною обставиною є те, що селянське (фермерське) господарство «Курінного» перебуває у стані припинення, що перешкоджає ОСОБА_1 успадкувати як саме фермерське господарство так і його майно.
Отже, застосування судами попередніх інстанцій правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 23 червня 2020 року, без урахування особливостей спірних правовідносин, що виникли у цій справі, порушує право                     ОСОБА_1 на мирне володіння майном та призводить до втрати можливості ефективного способу захисту права спадкоємців померлого засновника (члена) селянського (фермерського) господарства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі                                    № 179/1043/16-ц вказано, що право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства, а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства.
Отже спадкоємець має право реалізувати своє право володіння земельною ділянкою, яка була отримана у постійне користування померлим засновником (членом) фермерського господарства, шляхом спадкування прав засновника спадкодавця, однак таких підхід не може бути застосований до спірних правовідносин та позбавляє позивача права на спадкування та можливості володіти та користуватись земельною ділянкою, отриманою у постійне користування батьком, який був членом фермерського господарства, оскільки останнє перебуває у стані припинення.
У зв`язку із перебуванням фермерського господарства «Курінного» у стані припинення позивач позбавлений можливості внести до Єдиного державного реєстру відомості про зміну учасника фермерського господарства.
Отже застосування судами вказаної правової позиції призводить до втрати можливості ефективного способу захисту права спадкоємців померлого засновника (члена) селянського (фермерського) господарства.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із Кременчуцького районного суду Полтавської області. 
09 лютого 2022 року цивільна справа № 536/1041/20 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_2 на підставі рішення другої сесії 22 скликання Кременчуцької районної ради народних депутатів Кременчуцького району Полтавської області від 23 вересня 1995 року надано в постійне користування земельну ділянку площею 9,5 га, що розташована на території Омельницької сільської ради народних депутатів для ведення селянського (фермерського) господарства, про що видано 14 листопада 1994 року Державний акт на право постійного користування землею серії ПЛ-73, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 67.
Розпорядженням голови Кременчуцької районної ради № 17 від 04 березня 1999 року зареєстровано СФГ «Курінного» в с. Омельник Кременчуцького р-ну, голова -                 ОСОБА_2
ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Омельник Кременчуцького р-ну Полтавської області помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Омельницької сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.
Після смерті ОСОБА_2 заведена спадкова справа, яка зареєстрована в Спадковому реєстрі за № 60164494.
ОСОБА_1 подав заяву про прийняття спадщини.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Успадкування землі і майна селянського (фермерського) господарства здійснюється відповідно до земельного та цивільного законодавства України (стаття 19 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин).
За змістом системного тлумачення статей 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 7, 27, 38, 50 і 51 ЗК Української РСР від 18 грудня                   1990 року, статей 31, 92 ЗК України від 25 жовтня 2001 року після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство.
Отже, з моменту створення селянського (фермерського) господарства відбувається фактична заміна постійного землекористувача, і обов`язки останнього переходять до селянського (фермерського) господарства з дня його державної реєстрації. Державна реєстрація права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства за його засновником не змінює цей висновок, оскільки після державної реєстрації такого господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності могло використовувати відповідну ділянку за її цільовим призначенням, тобто бути постійним користувачем. Відповідно з часу державної реєстрації цього господарства воно повноважне зареєструвати за собою право постійного користування земельною ділянкою, яку раніше для ведення селянського (фермерського) господарства отримав його засновник.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20).
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки зазначене право користування не може бути об`єктом спадкування, адже постійним користувачем вищевказаної земельної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство.
Крім того колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові                             від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18 (провадження № 12-205гс19) вказувала, що з моменту створення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) до фермерського господарства переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника.
У разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства.
Відповідно до частини першої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
За правилами частини п`ятої наведеної статті юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Як вбачається з матеріалів справи та вказує сам заявник СФГ «Курінного» перебуває у процесі припинення, отже не є ліквідованим, а тому статусу юридичної особи не втратило. 
Таким чином аргументи касаційної скарги про те, що позивач втратив можливості ефективного способу захисту права спадкоємців померлого засновника (члена) селянського (фермерського) господарства не заслуговують на увагу.
Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими апеляційними судом фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.
Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ                 від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 31 травня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. В. Литвиненко	
 	 	
 	А. І. Грушицький	
 	 	
 	Є. В. Петров