Справа № 298/90/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

16 серпня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
               головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Бисаги Т.Ю. і Кожух О.А.,
       з участю секретаря Кекерчень М.І.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великоберезнянського районного суду від 22 жовтня 2020 року (у складі судді Лютянської М.С.) за позовом ОСОБА_1 до Костринської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, -
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у січні 2020 р. 
Просив:
-визнати незаконним і скасувати рішення виконавчого комітету Лютянської сільської ради від 30.03.2007 р. № 58 про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення свідоцтва про право власності на будинок АДРЕСА_1 та видання свідоцтва про право власності на її ім`я;
-стягнути на його користь судові витрати.
На обґрунтування позовних вимог указав, що після смерті у 1977 р. свого батька -  ОСОБА_4 , та у 1984 році матері - ОСОБА_5 , позивач у порядку ст.ст. 548, 549 ЦК Української РСР (1963 р.) як спадкоємець першої черги прийняв спадщину шляхом вступу у володіння та управління майном, користування предметами домашнього вжитку в частині будинку, де проживали батьки, а саме - будинку АДРЕСА_1 .
Будинок був зведений батьком позивача у 1960 році та був зареєстрований за ним як приватна власність у погосподарській книзі № 3 Лютянської сільської ради. Будинок був збудований з двома окремими входами, в одній частині будинку проживали батьки позивача, в іншій - старший брат із дружиною - ОСОБА_2 .
Однак, рішенням Виконавчого комітету Лютянської сільської ради від 30.03.2007 № 58 всупереч вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. 19 Конституції України, ст.ст. 143, 327 ЦК України (2003 р.), ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» щодо порядку дій органів місцевого самоврядування та меж їхніх повноважень, надано дружині брата позивача ОСОБА_2 , яка проживала в іншій, окремій частині вказаного будинку, дозвіл на виготовлення свідоцтва про право власності на будинок АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право власності на її ім`я.
У 2008 році ОСОБА_2 продала будинок своєму племіннику - ОСОБА_3 .
Вважає, що рішення № 58 від 30.03.2007 р. є незаконним і суперечить Конституції України та ч.10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», оскільки ними не передбачено набуття права власності на підставі рішення виконкому ради.
Рішенням Великоберезнянського районного суду від 22.10.2020 р. у задоволенні позову відмовлено.
ОСОБА_1 оскаржив рішення суду першої інстанції як незаконне та необґрунтоване, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог, посилається у скарзі загалом на ті самі доводи, якими мотивувався позов. Крім того, зазначає в скарзі таке:
-позивач надав суду достатні докази прийняття ним спадщини шляхом вступу в управління нею, оскільки у нього знаходяться документи щодо цього будинку. Суд зобов`язаний був врахувати як обставини, що не підлягають доказуванню, ті, що були зазначені в рішенні апеляційного суду Закарпатської області від 08.08.2016 р., а саме те, що позивач управі звернутися із самостійним позовом до відповідачів, які мають відповідати за цим позовом;
-посилання суду на те, що скасування рішення виконкому, яке не відповідає вимогам закону, на пленарному засіданні відповідної ради, помилкове, оскільки це належить до компетенції суду.
Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.
У судове засідання, яке було призначено на 16 серпня 2022 р., позивач не з`явився, ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 18 лютого 2022 р. (т.2 а.с.1-3) було допущено Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини до участі в справі на стороні позивача ОСОБА_1 .
У свою чергу Уповноважений Верховної Ради України з прав людини довіреністю від 05 квітня 2022 р. № Д-4/06-22 уповноважив Гречуху І.М. бути представником Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на стороні позивача ОСОБА_1 (т.2 а.с.17,18), ОСОБА_6 був повідомлений про судове засідання, яке було призначено на 16.08.2022 р. о 09.30 год., у судове засіданні не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, із таких мотивів.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції по суті спірних правовідносин через його відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
При цьому, суд першої інстанції встановив, що рішенням № 58 від 30.03.2007 р. виконавчого комітету Лютянської сільської ради надано дозвіл ОСОБА_2 на оформлення свідоцтва про право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , та Комунальному підприємству «В. Березнянське районне бюро технічної інвентаризації» зареєструвати житловий будинок у АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , видати свідоцтво про право власності на її ім`я.
У матеріалах справи є архівна виписка виконавчого комітету Лютянської сільської ради депутатів трудящих Великоберезнянського району Закарпатської області УРСР, де зазначено, що протоколом № 13 засідання виконкому Лютянської сільської ради депутатів трудящих від 16.07.1960 р. вирішено дозволити будівництво нової хати на старому місці ОСОБА_4 , мешканцю АДРЕСА_2 . На підставі Дозволу № 249 виконавчий комітет Великоберезнянської районної ради депутатів трудящих Закарпатської області дозволив ОСОБА_4 будівництво житлового будинку на дільниці села Люта. 
Як передбачено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч.1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. 
Видача свідоцтва про право власності передбачена пунктом 6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5 (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), що регулює оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, яке здійснюється місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, державними органами приватизації, Державним управлінням справами на житлові та нежитлові об`єкти на підставі відповідних рішень.
Відтак, свідоцтво про право власності на нерухоме майно є лише документом, яким оформлюється та підтверджується відповідне право, але не є підставою набуття права власності на нерухомість у розумінні ст. 328 ЦК України. Таке свідоцтво не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.
Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до п.15 ст. 26 Закону України «Про місцеві самоврядування» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: зокрема, скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень.
Позивачем не надано суду доказів того, що він після смерті батьків прийняв спадщину за законом, а саме шляхом вчинення дій передбачених ст. 549 ЦК України (у редакції 1963 р.), або прийняв її після втрати чинності ст. 549 ЦК України.
Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ч.1 ст. 386 ЦК України).
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюються або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Доводи апеляційної скарги, які зводяться до доведеності позивачем свого права на спадкування будинку  АДРЕСА_1 , і на який оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Лютянської сільської ради від 30.03.2007 р. № 58 було надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення свідоцтва про право власності, спростовуються наступним.
Відповідно до частини 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (частина 5 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України).
Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.
Згідно з частиною першою статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК Української РСР).
Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша, друга статті 549 ЦК Української РСР).
Відповідно до статті 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що спадкоємцями є особи, визначені за заповітом або за законом, які звернулися у передбаченому порядку та строки із заявою про прийняття спадщини, відкритої після смерті спадкодавця, та прийняли цю спадщину або вважаються такими, які прийняли спадщину.
Неприйняття спадщини або недоведення того, що особа є спадкоємцем за законом або за заповітом, позбавляє суд права робити висновок, що така особа має права на спадкове майно, яке набуто у власність іншою особою.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявник не надав належних і допустимих доказів того, що він прийняв спадщину, відкриту після смерті батьків, фактично вступивши в управління спадковим майном.
Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, які мають право на позов в матеріально-правовому сенсі та повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету про надання дозволу на виготовлення свідоцтва про право власності на будинок, можуть розглядатися виключно ті особи (спадкоємці за законом, спадкоємці за заповітом), чиї суб`єктивні спадкові права порушені у зв`язку із набуттям у власність спадкового майна відповідачами.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Основними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок із доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 11 ЦПК України 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.
Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало однією із підстав для вмотивованого висновку суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки саме зазначені позивачем обставини, а не висновки суду, про що зазначено в апеляційній скарзі, ґрунтуються на припущеннях. Позивач мав довести належними та допустимими доказами, що відповідачами порушені його цивільні права, які підлягають захисту та поновленню.
Суд першої інстанції дослідив зібрані у справі докази, надав їм належну правову оцінку, доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивної переоцінки зібраних у справі доказів.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
Отже, позивач під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій не довів, що прийняв спадщину після смерті батьків, фактично вступивши в управління спадковим майном, а отже, не довів, що успадкував спірний будинок, а тому рішення виконавчого комітету Лютянської сільської ради від 30.03.2007 р. № 58 про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення свідоцтва про право власності на будинок АДРЕСА_1 та видання свідоцтва про право власності на її ім`я не порушує його права як спадкоємця.
Судами не встановлено, а позивачем не доведено, що він успадкував спірний будинок, права заявника набуттям у власність спірного будинку спочатку ОСОБА_2 , а потім ОСОБА_3 не порушені, а отже обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про недоведеність порушення прав позивача у справі, яка переглядається.
Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.
Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2.Рішення Великоберезнянського районного суду від 22 жовтня 2020 року залишити без змін.
3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
4.Повне судове рішення складено 22 серпня 2022 р.

Судді: