Постанова                                                   
Іменем України
 
17 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 369/6470/18
провадження № 61-17802св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - товариство з обмеженою відповідальністю «Черемшина 2012»,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2021 року в складі судді Ковальчук Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року в складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Немировської О. В., Ящук Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю  «Черемшина 2012» (далі - ТОВ «Черемшина 2012») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про  стягнення заборгованості за орендну плату.
 
Позовна заява мотивована тим, що 02 грудня 2015 року між сторонами укладено договір  № 307 про оренду ліжко-місць, за яким відповідач зобов`язалася вносити щомісяця орендну плату у сумі 690 грн за 1 ліжко-місце в кімнаті АДРЕСА_1 (загальна сума 1 380 грн). 
Оскільки свого обов`язку відповідач не виконує, позивач з урахуванням збільшення позовних вимог просив суд стягнути з неї на свою користь борг по оплаті за оренду ліжко-місць за період з червня 2015 року по грудень  2018 року включно у сумі 24 662,96 грн, інфляційні втрати у сумі 4 630,66 грн, 3 % річних за порушення грошового зобов`язання у сумі 16 231,31 грн.
 
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Черемшина 2012»  про зменшення розміру заборгованості, зміну договору оренди.
В обґрунтування позову вказала, що з нею як мешканцем гуртожитку має бути укладений договір найму житла, а не договір оренди ліжко-місця. Договір оренди укладено під примусом з боку відповідача та на умовах, висунутих самим відповідачем. 
У зв`язку із істотною зміною обставин (рішення Вишневої міської ради                     від 12 жовтня 2017 року, яким скасовано рішення виконавчого комітету Вишневої міської ради від 28 березня 2002 року про використання будинку як гуртожитку) вважає, що наявні правові підстави, передбачені частиною другою статті 652 ЦК України, для зміни договору оренди ліжко-місця і нарахування плати за житло не за цим договором, а за нормативними розцінками.
Останній не бажає змінювати умови договору, а навпаки вважає договір № 307 від 02 грудня 2015 року продовженим, і в судовому порядку намагається отримати не передбачені умовами договору суми втрат від інфляції та трьох процентів річних.
За таких обставин позивач просила зменшити розмір заборгованості за спірний період проживання у вказаній кімнаті у зв`язку із неналежним виконанням позивачем договору оренди ліжко-місць № 307 від 02 грудня 2015 року та змінити цей договір на договір найму.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області                            від 31 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року, позов ТОВ «Черемшина 2012» задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Черемшина 2012» борг по оплаті за оренду за період з червня 2015 року по грудень 2018 року включно у сумі                        24 662,96 грн, інфляційні втрати - 4 630,66 грн, 3 % річних - 16 231,31 грн. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Судові рішення мотивовані встановленням факту невиконання відповідачем умов спірного договору щодо своєчасної та повної оплати за оренду ліжко-місць в гуртожитку, а також відсутністю правових підстав для зміни договору оренди на договір найму та зменшення розміру заборгованості.
Укладення з ОСОБА_1 договору оренди ліжко-місць у кімнаті у гуртожитку є правомірним, оскільки власник гуртожитку на свій розсуд вирішує питання у якій формі укладати договір на користування житловим приміщенням, відтак доводи ОСОБА_1 про те, що позивач не мав права на укладення з нею договору оренди ліжко-місця, а повинен був укласти договір найму житла, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Апеляційний суд відхилив доводи відповідача про те, що після закінчення договору оренди вона не повинна сплачувати орендну плату, оскільки          ОСОБА_1 не заперечувала ту обставину, що вона продовжує користуватися об`єктом оренди і після закінчення строку договору.
Крім того, суди вважали безпідставними доводи відповідача про те, що позивачу належить на праві власності лише нежитлова частина гуртожитку, оскільки доказів про існування іншої будівлі за цією ж адресою не надано, а відповідно до свідоцтва про право власності ТОВ «Черемшина 2012» належить будівля АДРЕСА_2 як ціла частка.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просила їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 910/12224/17,  від 06 вересня 2019 року у справі               № 910/7364/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 398/4220/17.
 
Крім того, підставою касаційного оскарження заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень статті                  812 ЦК України та пункту 2 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, положень частини першої статті 820 ЦК України, в поєднанні із статтею 3 ЦК України та статей 9, 14, 180-183 Податкового кодексу України у подібних правовідносинах.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції зробив припущення щодо належності вказаного гуртожитку позивачу та з огляду на це не врахував, що останній не вправі заявляти вимогу про зобов`язання орендаря сплатити кошти за договором оренди житла. 
Наявність реєстрації за ТОВ «Черемшина 2012» права власності виключно на нежитлові приміщення у гуртожитку за відсутності будь-якого зареєстрованого права на житло, що могло би бути предметом спірного договору оренди, свідчить про відсутність у позивача права на укладення спірного договору оренди житла. 
ОСОБА_1 використовує спірне житло на підставі ордеру від 2008 року, а не на підставі  вказаного договору оренди житла від 2015 року. При цьому у 2015 році сторони фактично уклали договір про надання житлово-комунальних послуг, а не договір оренди житла.
Разом із тим суди неправильно визначили розмір заборгованості                 ОСОБА_1 перед ТОВ «Черемшина 2012».
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями                        від 02 листопада 2021 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради народних депутатів Київської області від 31 грудня 1980 року затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію гуртожитку на 537 місць у АДРЕСА_3 та дозволено експлуатацію цього гуртожитку.
 
Відповідно до свідоцтва про право власності від 06 квітня 2013 року                        ТОВ «Черемшина 2012» на праві приватної власності належать приміщення гуртожитку № 2 загальною площею 5 811 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .
 
02 грудня 2015 року між сторонами укладено договір № 307 оренди ліжко-місць в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 .
 
Відповідно до пункту 3 договору ціна оренди одного ліжко-місця становить           690 грн, в тому числі ПДВ 115 грн, за один календарний місяць та включає в себе плату за користування додатковим інвентарем, обладнанням та меблями, плату за комунальні послуги, фактичні витрати на утримання гуртожитку та прибудинкової території. У реквізитах договору оренди зазначено, що позивач є платником ПДВ згідно із свідоцтвом № НОМЕР_1 .
 
Пунктом 4 договору визначено, що орендна плата вноситься орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 15-го числа кожного місяця за поточний місяць.
 
Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до                31 грудня 2016 (пункт 13 договору).
 
Сторони по справі не заперечували факту постійного проживання               ОСОБА_1   у кімнаті гуртожитку та факт реєстрації її місця проживання у ньому.
 
Заборгованість ОСОБА_1 за оренду двох ліжко-місць за період з червня 2015 року та по грудень 2018 року включно складає 24 662,96 грн.
 
Позивач також надав розрахунок інфляційних втрат за даний період, які складають 4 630,66 грн та 3 % річних - 16 231,31 грн.
 
Рішенням Вишневої міської ради від 12 жовтня 2017 року № 1-01/XXIV-2 скасовано рішення виконавчого комітету Вишневої міської ради                               від 28 березня 2002 року № 22/37 «Про реєстрацію гуртожитків КЖКП «Агропромбудіндустрія».
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам оскаржувані судові рішення відповідають не у повній мірі з таких підстав.
 
Щодо позовних вимог ТОВ «Черемшина 2012»
 
Згідно зі статтями 526, 530, 601, частиною першою статті 612 ЦК Українизобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
За договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату (частина перша статті 810 ЦК України).
 
Відповідно до частини третьої статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором.
 
За змістом частин першої, третьої статті 820 ЦК Українирозмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.
 
Уклавши з ТОВ «Черемшина 2012» договір оренди ліжко-місць від 02 грудня 2015 року № 307 ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання щомісячно сплачувати орендну плату, яка включає в себе не лише оплату за житлово-комунальні послуги, а також плату за користування додатковим інвентарем, обладнанням, меблями, а також витрати на утримання приміщень та прибудинкової території.
 
Установивши факт невиконання відповідачем умов спірного договору щодо своєчасної та повної оплати за оренду ліжко-місць в гуртожитку, суди попередніх інстанцій дійшли правильних та обґрунтованих висновків щодо наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 вказаної заборгованості.
Таким чином, установивши, що ОСОБА_1 як орендар не виконувала належним чином своїх зобов`язань за договором найму ліжко-місць щодо внесення орендної плати, суди попередніх інстанцій правильно застосували статті 612, 625 ЦК України, у зв`язку із чим дійшли обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості з орендної плати, а також трьох відсотків річних та інфляційних втрат.
Проте, вирішуючи спір у частині стягнення трьох відсотків річних, суди дійшли помилкового висновку в обрахуванні цієї суми, визначивши її у розмірі 16 231,31 грн та залишивши поза увагою те, що відповідно до статті 625 ЦК України три відсотки річних обраховуються із основної суми боргу, а саме: 24 662,96 грн*0,03 = 739,88 грн. 
За таких обставин, враховуючи період заборгованості (червень                             2015 року - грудень 2018 року, 1 309 днів) та суму основної заборгованості - 24 662,96 грн, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума               3 % річних у розмірі 2 653,44 грн.
Аналогічного висновку у справі із подібними правовідносинами дійшов Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2019 року в справі № 369/5649/17 (провадження № 61-11439св19).
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 .
Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК України.
Згідно зі статтею 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. 
Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особам у зв`язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.
За змістом статей 128, 129 ЖК України підставою для вселення на жилу площу у гуртожиток є спеціальний ордер, що видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі спільного рішення адміністрації та відповідного профспілкового комітету. 
Частиною першою статті 130 ЖК України визначено, що порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Частиною першою статті 61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР.
Відповідно до пункту 2 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, у редакції, чинній на час укладення спірного договору оренди, користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків здійснюється згідно з свідоцтвом на право власності, договором найму (оренди) або іншим документом, що підтверджує право власності чи користування.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про обґрунтованість позовних вимог.
При зверненні до суду із цим позовом ОСОБА_1 , посилаючись на положення частини другої статті 652 ЦК України та зміну істотних обставин (рішення Вишневої міської ради від 12 жовтня 2017 року, яким скасовано рішення виконавчого комітету Вишневої міської ради від 28 березня                       2002 року про використання будинку як гуртожитку), вказувала на наявність правових підстав для зміни договору оренди ліжко-місця на договір найму житла.
Стаття 652 ЦК України передбачає можливість розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору. Розірвання договору з цієї підстави на вимогу заінтересованої сторони в судовому порядку можливе за наявності одночасно чотирьох умов, зазначених у частині другій статті 652 ЦК України, а саме: 1) в момент укладення договору сторони керувались тим, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Отже, закон пов`язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, саме сукупність усіх цих умов є істотною зміною обставин, необхідною для розірвання договору.
Враховуючи підстави заявлених позовних вимог, та встановлені судами фактичним обставинами справи, суди обґрунтовано виходили з того, що зазначені в позовній заяві доводи про істотну зміну обставин після укладення спірного договору оренди ліжко-місць, а саме скасування органом місцевого самоврядування рішення про використання спірного будинку як гуртожитку, саме по собі не є достатньою підставою для зміни укладеного між сторонами договору оренди ліжко-місць на договір найму житла.
Разом із тим суди підставно вважали, що укладення з відповідачем ОСОБА_1 договору саме у такій правовій формі є правомірним, оскільки ТОВ «Черемшина 2012» як власник спірного приміщення на свій розсуд вирішує питання у якій формі укладати договір на користування ним.
Колегія суддів також враховує, що право ОСОБА_1 на проживання у гуртожитку не заперечується, не порушується та не оспорюється                            ТОВ «Черемшина 2012», а тому відсутні правові підстави для задоволення її позовних вимог про зміну договору оренди ліжко-місць.
Разом із тим пропозиція ТОВ «Черемшина 2012» (як власника спірних приміщень) укласти договір оренди ліжко-місць не свідчить про порушення прав ОСОБА_1 на проживання у гуртожитку та узгоджується із вказаними вище нормами законодавства.
Відповідач ОСОБА_1 зареєстрована у спірному гуртожитку і стверджує, що саме ця обставина виключає можливість застосування положень договору від 02 грудня 2015 року.
Надаючи оцінку цим доводам відповідача, суд апеляційної інстанції підставно вказав про те, що сама по собі реєстрація місця проживання ОСОБА_1 у кімнаті № 307 гуртожитку не свідчить про те, що позивач не має право на укладення з нею договору оренди, оскільки відповідно до                   статті 127 ЖК України гуртожитки використовуються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання, натомість установлені судами у цій справі обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 проживає у гуртожитку не у зв`язку з роботою чи навчанням.
При цьому доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 використовує спірне житло на підставі ордеру від 2008 року, а не на підставі вказаного договору оренди житла від 2015 року, не підтверджені документально, а тому не беруться до уваги колегією суддів.
Доводи касаційної скарги про відсутність у ТОВ «Черемшина 2012» права власності на приміщення гуртожитку є безпідставними та спростовуються наявними у справі належними і допустимими доказами, яким судами попередніх інстанцій була надана належна правова оцінка.
Доводи касаційної скарги про неналежність цих доказів є безпідставними та необґрунтованими.
Крім того, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Право власності ТОВ «Черемшина 2012» на приміщення гуртожитку підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно                      від 06 квітня 2013 року, про що міститься запис у Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. При цьому матеріали справи не містять відомостей про належність вказаного гуртожитку іншій особі, а ОСОБА_1 , заперечуючи право ТОВ «Черемшина 2012» на цей гуртожиток, в порядку статті 81 ЦПК України не надала відповідних доказів на підтвердження своїх доводів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
На підставі викладеного судове рішення апеляційного суду необхідно змінити в частині вирішення позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних. 
 
Судові рішення в іншій частині необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів у цій частині не спростовують.
 
Щодо клопотання про розгляд справи за участю сторін
 
Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Абзац другий частини першої цієї статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
 
Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішує Верховний Суд з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.
 
Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Оскільки суд касаційної інстанції не приймав рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за участю сторін слід відмовити.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Ураховуючи наведене, судові витрати сплачені сторонами у цій справі підлягають перерозподілу.
 
Оскільки позовні вимоги ТОВ «Черемшина 2012» підлягають задоволенню частково (на 70,17 %), то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з ОСОБА_1 на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі                          1 236, 39 грн.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області                              від 31 травня 2021 року  та постанову Київського апеляційного суду                      від 13 вересня 2021 року в частині вирішення позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Черемшина 2012» до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних у розмірі 16 231,31 грн, зменшивши її розмір до 2 653,44 грн.
 
В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2021 року  та постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариство з обмеженою відповідальністю «Черемшина 2012» сплачений судовий збір у розмірі                     1 236,39 гривень.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович