ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 331/6653/21                                 Головуючий в 1 інст. Пивоварова Ю.О.
Провадження № 33/807/293/22                                         Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.
Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
       
3 червня 2022 року         м. Запоріжжя
Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Запорізького апеляційного суду справу про адміністративне правопорушення, за участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , захисника - адвоката Бубнова Д.Ю., за апеляційною скаргою захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Бубнова Д.Ю. на постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2022 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працевлаштованого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 17000, 00 гривень з позбавленням його права керування транспортними засобами на строк один рік, стягнуто судовий збір,-
В С Т А Н О В И В :

Згідно постанови суду першої інстанції, встановлено, що 20 листопада 2021 року о 13 годині 40 хвилин біля будинку №31, розташованого по вул. Українська, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом д.н. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився у встановленому законом порядку на місці зупинки із застосуванням спеціального технічного приладу «Драгер 6820». Результат позитивний - 1, 41 проміле. Тест №1264. З результатом згоден. Про повторність попереджений. Від керуванням відсторонений шляхом евакуації транспортного засобу. Велась відеофіксація. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.9а ПДР України. 
В апеляційній скарзі захисник  ОСОБА_1  - адвокат              Бубнов Д.Ю. вважає постанову суду першої інстанції незаконною і такою, що підлягає скасуванню.
Вказує, що ОСОБА_1 під час події висловлював незгоду із результатами огляду на місці зупинки. Однак, співробітники поліції, ніяк не врахували незгоду ОСОБА_1 із результатами тесту, навіть не запитали його чи погоджується він із його результатами, та навмисно не повідомили ОСОБА_1 про його право і можливість проходження огляду на стан сп`яніння у медичному закладі у разі незгоди.
Працівники поліції не запропонували пройти огляд у медичному закладі, а лише одразу повідомили про складання протоколу, відносно нього. 
Захисник вважає, що такі дії працівника поліції є грубим порушенням вимог КУпАП, так і відомчих інструкцій МВС України. 
Свідок ОСОБА_2 повідомляв суду першої інстанції, що ОСОБА_1 , перебуваючи на місці події, висловлював як йому, так і працівникам поліції свою незгоду із результатами огляду на місці зупинки. Ніхто із співробітників поліції не запропонував ОСОБА_1 пройти огляд у медичному закладі. 
Вказані обставини судом першої інстанції жодним чином не були враховані ці обставини, навіть не відображені у постанові. 
Згідно аналізу відеозапису, не можливо встановити хто саме говорить про вживання алкоголю, оскільки на відеозаписі в той момент не видно жодного із облич людей, які перебувають на місці, а людей на місці перебувало більше ніж 5-ро осіб і кожен із них щось говорить. 
Більше того, суд першої інстанції безпідставно відкинув доводи ОСОБА_1 стосовно того, що результати Драгер були не вірними через прийом ним таблетки «Корвалменту», які не є забороненими до вживання водіями, відпускаються без рецепту, не містять у собі психотропних речовин або алкоголю. 
Прилад «Драгер» під час події показував не на те, що ОСОБА_1 перебував у стані алкогольного сп`яніння, а на те, що у нього у ротовій порожнини перебували діючи речовини після вживання таблеток.
Районний суд відмовив у задоволенні клопотання про демонстанцію підтвердження вказаних обставин за допомогою таблеток «Корвалмент» та індивідуального індикатору парів алкоголю. 
Протокол був складений після того, як ОСОБА_1 поїхав, приблизно о 14 годині 45 хвилин, а протокол був складений о 15 годині 10 хвилин. 
Тобто, захисник наголошує, що ОСОБА_1 від підпису акту огляду не відмовлявся, оскільки він не надався йому на ознайомлення. Направлення на огляд ніхто не вручав і, відповідно, пройти огляд у закладі охорони здоров`я не пропонував. 
Просить апеляційний суд постанову районного суду скасувати, а провадження в справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП. 
Вислухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника - адвоката Бубнова Д.Ю., перевіривши матеріали справи та аргументи скарги, суд апеляційної інстанції доходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 294 КУпАП України постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
У відповідності до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
У відповідності до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року судам слід враховувати на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності.
Стаття 9 КУпАП закріплює, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Місцевий суд під час розгляду справи про адміністративні правопорушення стосовно  ОСОБА_1 дотримався цих вимог закону в повному обсязі.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП є законними та відповідають фактичним обставинам справи. 
Вина  ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП повністю підтверджується встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами вчинення адміністративного правопорушення та зібраними у відповідності з нормами КУпАП по справі доказами.
В основу його винуватості місцевим судом було покладено такі докази: протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ №330118 (а.с.1), яким  ОСОБА_1 звинувачено в тому, що він здійснював керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. Вказаними діями  ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.9а ПДР України; роздруківкою з приладу «Драгер 6820» (а.с.4), з якої вбачається, що під час події  ОСОБА_1 мав алкогольне сп`яніння - 1,41 проміле; актом огляду та направленням (а.с.5-6), якими показано, що під час події ОСОБА_1 мав ознаки алкогольного сп`яніння. Пройшов огляд на місці зупинки за допомогою «Драгер 6820». Результат склав - 1,41 проміле; відеозаписом порушення (а.с.10), яким показано, що ОСОБА_1 пройшов огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки. Результат склав - 1,41 проміле. 
Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Ознаками об`єктивної сторони вказаного адміністративного правопорушення є: по-перше, керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, по-друге, передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, по-третє відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Таким чином, порушення вимог п.2.9а ПДР України підпадає під об`єктивну сторону ст.130 КУпАП, а тому правова кваліфікація дій  ОСОБА_1 є вірною. 
Розглядаючи справу стосовно  ОСОБА_1 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення стороні захисту наданих їм прав та свобод у наданні доказі, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та прийшов до висновку про винуватість  ОСОБА_1 в порушенні вимог п.2.9а ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду і вважає, що матеріли в справі не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 294 КУпАП, оскільки вони підтверджують факт керування водієм транспортного засобу та проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння. 
Суд відхиляє апеляційні доводи апелянта, оскільки вони є безпідставними та такими, що були повністю спростовані під час судового засідання в суді апеляційної інстанції. 
Зокрема доводи про недопустимість відеозапису через те, що він не є безперервним. 
Апеляційний суд вказує, що дійсно відеозапис подій не є безперервним, як того вимагають відомчі підзаконні акти МВС України. 
Разом з тим, апеляційний суд вважає, що враховуючи обставини справи, вказані відеозаписи автоматично не можуть означати недопустимість доказів, оскільки на них чітко зафіксовано обставини події, причину зупинки, поведінку обвинуваченого та проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння. 
Порушення принципу безперервності відеозапису в описаному моменті не впливає на належність і допустимість відеозапису як доказу в цілому, оскільки сторона захисту підтвердила достовірність обставин, зафіксованих на відео, не повідомила суду інших важливих для справи обставин, які залишись поза межами відеозйомки. Суд відхиляє цей аргумент також з тих мотивів, що визнання недопустимим вагомого доказу, який фіксує повну картину розвитку подій через недотримання принципу безперервності лише в один момент часу, про який не заявлено, що він приховує важливі обставини, є занадто формальним підходом і суперечить суті права на справедливий судовий розгляд.
Тобто, наявність в матеріалах справи фрагментів відеозаписів та інших матеріалів справи, які узгоджується між собою є достатньою доказовою базою для належної фіксації скоєння порушення п.2.9а ПДР України, а тому є допустимими і належними доказами. 
Крім того, переглядаючи відеозапис (а.с.10), суд встановив, що під час події ОСОБА_1 пройшов огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння. Результат склав - 1,41 проміле. Свою незгоду з результатами огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння не виражав та навпаки пояснив, що вранці вживав алкогольні напої.
Щодо апеляційних доводів про те, що відеозаписом не зафіксовано обличчя та інші формальні підстави, апеляційний суд вказує, що таке надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом справи, оцінки доказів та тлумачення закону шкодить інтересам правопорядку та правосуддя та є настільки ж небезпечним, як правовий нігілізм.
Неодноразово суд апеляційної інстанції в справах про адміністративне правопорушення наголошував, що скасування судового рішення виключно на підставі формальної констатації, зокрема за наявності технічних помилок, неправильного зазначення часу, не роз`яснення порядку, та за відсутності інших підстав для скасування постанови суду жодним чином не сприятиме досягненню мети адміністративного провадження і адміністративної відповідальності за вчинення протиправного діяння. Такий підхід був би проявом надмірного формалізму та істотно порушував основні принципи правовладдя (невідворотності покарання за скоєне порушення, справедливості, рівності тощо).
Сумнівів у тому, що огляд проводили саме ОСОБА_1 і що спілкується із працівниками поліції саме він у апеляційного суду не виникає, оскільки обличчя, одяг та голос ОСОБА_1 неодноразово зафіксовані як до процедури огляду так і після його проведення. 
ОСОБА_1 отримав спеціальне право керування транспортним засобом, має правовий статус спеціального суб`єкта водія, що підтверджується довідкою, наявною в матеріалах справи (а.с. 8).
Згідно п. 1.3. ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Вказаний нормативний акт встановлює презумпцію знання водієм транспортного засобу його положень та однозначного обов`язку їх виконання.
Відповідно до вимог п. 2.9 а ПДР водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
За змістом ст. 68 Конституції України, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Поведінка обвинуваченого на відеозаписі вказує, що він не вимагав роз`яснення йому певних прав або особливостей процедури, повністю усвідомлював результат огляду на місці зупинки з яким він був згодний, оскільки не виражав активних заперечливих дій, тобто розумів ситуацію, у якій опинився. 
За таких обставив, суд приходить до висновку про дотримання прав і свобод працівниками поліції під час події.
Щодо вживання лікарських засобів, апеляційний суд вважає такі доводи лише способом захисту від висунутого обвинувачення, яке не можуть бути підставою для виправдання особи, оскільки доказами в справі зафіксовано, що ОСОБА_1 під час події перебував в стані алкогольного сп`яніння.
Інших доводів, які б заслуговували на увагу і підтверджували позицію апелянта щодо незаконності постанови судді місцевого суду та наявності підстав для закриття провадження у справі, в апеляційній скарзі не наведено й під час апеляційного перегляду справи не встановлені, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин події та не спростовують доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.
Вирішуючи питання про визначення відносно  ОСОБА_1 адміністративного стягнення, слід зазначити наступне. 
Апеляційний суд вказує, що право в суспільстві відображається в поведінці його членів та має вид соціального факту. Встановлені в суспільстві правила поведінки є обов`язковими для всіх членів суспільного життя. 
Свобода дій розуміються, як здатність людини, як властивість її розуму усвідомлювати й здійснювати на ґрунті інтелектуальних установок цілеспрямовані вчинки, цілеспрямовану діяльність, виходячи з необхідності, що детермінована об`єктивними й суб`єктивними чинниками. 
За порушення встановлених правил співіснування особа піддається примусу у вигляді накладення стягнення, користуючись яким, суспільство забезпечує погодженість особистих і суспільних інтересів, скеровує поведінку особи у необхідне, суспільно корисне русло. 
Отже, юридична відповідальність для особи застосовується невідворотно, якщо є позитивно виражені умови для настання такої відповідальності та немає негативно виражених умов для її усунення. Відповідальність є мірою людини. Людина постає вольовою особою завдяки розумі, а завдяки волі і свободи вона відповідає за свої вчинки. 
Так, юридична відповідальність передбачає для порушника настання обов`язків зазнавати несприятливих наслідків у вигляді особистого, майнового та іншого характеру, вид і міра яких передбачені санкціями правових норм. 
Вид і міра за вчинення діяння, передбаченого ст.130 КУпАП втратило значення, як дрібного делікту, оскільки роками відповідальність за такі діяння посилюється та є резонансними в національній системі права через настання суспільно небезпечних наслідків. 
Вказане обґрунтовується тим, що коли особа перебуває під дією певних речовин, які знижують увагу і швидкість реакції, вона нездатна належно реагувати на особливості дорожньої обставини.
Тобто, життя та здоров`я учасників дорожнього руху залежать від випадку чи трапиться на руху такої особи аварійна ситуація або складна дорожня обстановка, чи ні (з приводу цього буде доречним зазначити, що огляд водія ОСОБА_1 був проведений на місці дорожньо-транспортної пригоди, учасником якої він став). 

Тому, діяння за ст.130 КУпАП є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху. 
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, наголошено, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. За результатами розгляду вказаної справи, Суд не встановив порушень прав заявників, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини.
Таким чином, вирішуючи питання про визначення відносно  ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч.1 ст. 130 КУпАП, суд апеляційної інстанції, з урахуванням вимог ст. ст. 33 - 35, 38, ч.1 ст.130 КУпАП, урахувавши характер вчиненого правопорушення, особи правопорушника, поведінки під час події, пом`якшуючих та обтяжуючих відповідальність обставини, вважає, що адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керуванням всіма видами транспортних засобів, є тим стягненням, що відповідно до ст. 23 КУпАП, буде сприяти запобіганню вчинення ним нових правопорушень і розумінням на психологічному рівні, рівня тяжкості скоєного протиправного діяння. 
На підставі зазначеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Бубнова Д.Ю., залишити без задоволення. 
Постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2022 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького 
апеляційного суду                                         В.Я. Рассуждай
Дата документу  Справа № 331/6653/21