П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
27 липня  2022  року                                                                               місто  Київ
                                                                                                               справа № 760/31381/19
                                                                                           провадження №22-ц/824/4786/2022
 
 Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.
 
сторони: 
позивач -   ОСОБА_1   
відповідач  -  Київська міська рада
відповідач - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м.Києва»
відповідач - Солом`янська районна в м.Києві державна адміністрація  
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Демидасом Денисом Анатолійовичем,   
на  рішення Солом`янського  районного суду м.Києва  від 15 вересня  2021 року, ухвалене у складі судді Усатової І.А., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м.Києва», Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації про визнання права користування квартирою,-
В С Т А Н О В И В:
                                                                                                                    
У листопаді 2019  року  позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання права користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що 8 липня 1985 року виконавчим комітетом Залізничної районної Ради народних депутатів було прийнято рішення № 404 «Про надання житлоплощі громадянам, що працюють в установах та організаціях Залізничного району». Відповідно до додатку № 1 до рішення виконкому громадянці ОСОБА_2 було надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , з житловою площею 18,5 кв.м.
ОСОБА_2 є рідною тіткою позивачки ОСОБА_1 
6 грудня 1985 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб. 29 січня 1986 року місце проживання  ОСОБА_3 було зареєстровано  в спірному житловому приміщенні.
Останні декілька років позивачка усіляко допомагала дядьку та тітці, які на той час вже були похилого віку та потребували сторонньої допомоги - купувала їжу, ліки, прибирала в квартирі . тощо.
Приблизно в 2002 році у ОСОБА_2 було діагностовано онкологічне захворювання.
Починаючи з січня 2018 року стан здоров`я тітки позивача значно погіршився у зв`язку з ускладненням онкологічного захворювання. При цьому, ОСОБА_3 через похилий вік та поганий стан здоров`я, не мав змоги належним чином доглядати за жінкою.
В зв`язку з наведеними обставинами, в січні 2018 року позивач переселилась жити в квартиру до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для того, щоб мати змогу доглядати за ними.
З січня 2018 року позивачка постійно проживала в квартирі, доглядала за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та вела з ними спільне господарство.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.
23 жовтня 2018 року ОСОБА_3 надав нотаріально завірену заяву на реєстрацію постійного місця проживання його племінниці ОСОБА_1 . 24 жовтня 2018 року ОСОБА_1 подала до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА заяву про реєстрацію місця проживання.
В реєстрації місця проживання було відмовлено в зв`язку з тим, що копія ордеру не завірена керівником ЖЕД-903.
25 жовтня 2018 року ОСОБА_1 повторно звернулася з заявою про реєстрацію місця проживання, проте в задоволенні даної заяви також було відмовлено, в зв`язку з відсутністю документів на право власності на квартиру.
26 жовтня 2018 року ОСОБА_3   підписав нотаріально завірену довіреність, якою уповноважив ОСОБА_1 розпоряджатися, володіти та користуватись належним йому на праві власності нерухомим та рухомим майном, в тому числі транспортними засобами.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер
ІНФОРМАЦІЯ_3 відбулось поховання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , організацією та оплатою якого займалась позивач.
Позивач вважає, що ОСОБА_1 , будучи вселеною до квартири за  згодою наймачів, з якими  проживала однією сім`ю,  набула право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 15 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з таким  рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Демидас Д.А. подав апеляційну скаргу, в який  просить скасувати рішення суду першої інстанції  та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.  В апеляційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, зазначає про те, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Тому, вважає апелянт, висновок суду першої інстанції  про те, що  позивачка, будучи  зареєстрованою в АДРЕСА_3 , зберігала за собою право на іншу жилу площу та фактично є наймачем іншого жилого приміщення, є безпідставним. Судом першої інстанції допущено неправильне  застосування норми матеріального права, а саме ст.65 ЖК України.
Крім того, апелянт вважає, що факт згоди  всіх членів сім`ї наймача на вселення позивачки до спірної квартири та факт постійного проживання  в спірній квартирі та факт ведення спільного господарства з наймачами підтверджується належними та допустимими доказами.
У відзиві на апеляційну скаргу представник  КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м.Києва», а також представник Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації у відзиві на апеляційну скаргу просили  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.
В судове засідання ОСОБА_1 та її представник адвокат Демидас Д.А. в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені  шляхом направлення  судового повідомлення на адресу електронної пошти, яка зазначена останніми у тексті позовної заяви  та апеляційної скарги. Причини своєї  неявки суду не повідомили, у зв`язку з чим  колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Представник Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації  Гриник М.С. та представник КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м.Києва»  Савчук Н.А.  проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання,  перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що житловий будинок АДРЕСА_4 належить до власності територіальної громади міста Києва, який передано до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації.
Зазначений будинок перебуває у господарському віданні КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м.Києва» та на підставі розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 279 від 6 травня 2015 року «Про передачу та закріплення майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передано до сфери управління Солом`янської районної  в м.Києві державної адміністрації за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м.Києва» та обслуговується житлово-експлуатаційною дільницею № 903 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м.Києва».
 8 липня 1985 року виконавчим комітетом Залізничної районної Ради народних депутатів прийнято рішення № 404 «Про надання житлової площі громадянам, що працюють в установах та організаціях Залізничного району».
Відповідно до додатку № 1 до зазначеного рішення, ОСОБА_2 , яка є тіткою позивачки, було надано квартиру за адресою: АДРЕСА_5 .
ОСОБА_2 було видано ордер від 23 липня 2018 року № 002822 на право зайняття квартири за адресою: АДРЕСА_5 .
6 грудня 1985 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб, та 29 січня 1986 року ОСОБА_3 зареєстровано у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 .
Установлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.
23 жовтня 2018 року ОСОБА_3 надав нотаріально завірену згоду на реєстрацію постійного місця проживання позивача в квартирі АДРЕСА_5 та згоду на перереєстрацію особового рахунку на ім`я останньої.
24 жовтня 2018 року позивачка подала до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації заяву про  реєстрацію її місця проживання. Проте, їй було відмовлено через те, що копія ордеру  не завірена керівником ЖЕД-903.
25 жовтня  2018 року вона повторно звернулась до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в м.Києві державної адміністрації з заявою про реєстрацію її місця проживання. Проте, їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю документів на право власності на квартиру.
Відповідно до витягу з територіальної громади  міста Києва про зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_5 , за період з 1 січня 1985 року по 30 січня 2019 року,  вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована з 7 серпня 1985 року, а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований з 29 січня 1986 року.
Також установлено, що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивачка зареєстрована в АДРЕСА_3 , фактично весь  час зберігала за собою право на іншу  житлову площу й фактично є наймачем іншого жилого приміщення, тому наявні підстави вважати, що вселення позивача в спірну квартиру відбулось з порушенням вимог законодавства.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки такі висновки відповідають встановленим обставинам, судом першої інстанції вірно застосовані норми матеріального права до спірних правовідносин,  порушень норм процесуального права судом першої інстанції не допущено.
Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з наймачем, користуються наразі з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки як наймач та члени його сім`ї.
Згідно з положеннями ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку, за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним житлове приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселення між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача, в установленому законом порядку.
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.9 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між  цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
При цьому, згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.15 постанови від  1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо  за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.
Відповідно до п.14 розділу XI правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ, розроблених Пленумом Верховного суду України, передбачає, що відповідно до змісту ст.65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає право користування жилою площею в іншому жилому приміщенні.
Встановивши, що ОСОБА_1   з січня 2018 року,  у зв`язку з необхідністю здійснення догляду за  тіткою ОСОБА_2 та чоловіком останньої ОСОБА_3 ,  переїхала та проживала в квартирі АДРЕСА_6 ,  але при цьому зберігала за собою  право користування на іншу жилу площу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що  підстави для визнання за позивачем право користування спірною квартирою відсутні. Крім того, суд першої інстанції, оцінивши всі надані позивачем докази,  в тому числі і покази свідків,  дійшов правильного висновку, що покази свідків не підтверджують факту спільного користування позивачем нарівні з померлими наймачами усіма правами та обов`язками, що випливають з договору найму жилого приміщення.
Сам по собі факт надання ОСОБА_3 ( помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ), вже після смерті ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ),  згоди на реєстрацію ОСОБА_1 в спірному житловому приміщенні не  дає підстав вважати, що ОСОБА_1 на момент смерті ОСОБА_3 набула право користування квартирою АДРЕСА_6 .
Згідно зі ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність  такого заходу (справа «Дакус проти України», рішення від 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України «рішення від 2 грудня 2010 року).
Апеляціний суд з урахуванням практики  Європейського суду з прав людини та встановлених обставин, які підтверджено матеріалами справи, дійшов висновку про відсутність  порушення права на житло ОСОБА_1 , гарантованого ст.8 Конвенції, оскільки спірна квартира не була постійним місцем проживання ОСОБА_1 , відповідно остання  не мала об`єктивних підстав очікування щодо збереження  цього житла за нею.
Інші доводи апеляційної скарги  висновків суду не спростовують  і не впливають на їх правильність, не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.  Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до  переоцінки доказів, якім суд першої інстанції у своєму рішенні надав належну та достатню правову оцінку.
За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390  ЦПК  України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Демидасом Денисом Анатолійовичем,   залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського  районного суду м.Києва  від 15 вересня  2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повна постанова складена 5 серпня 2022 року.

Суддя- доповідач:                                                              О.І. Шкоріна 

Судді:                                                                                  Л.Д. Поливач

                                                                                             А.М. Стрижеус