ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий-суддя: Сасевич О.М.

02 травня 2022 року	Львів	Справа № 380/8100/21 пров. № А/857/460/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючої судді :                                                                                                     Бруновської Н.В.
суддів :                                                                                                                                            Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:
20.05.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Міністерства внутрішніх справ України з позовом в якому просив суд:
-визнати протиправною бездіяльність щодо не призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності; 
-зобов`язати призначити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням III групи інвалідності у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності;
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.09.2021р. позов задоволено. 
       Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, апелянт Міністерство внутрішніх справ України подав апеляційну скаргу, подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
     Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.09.2021р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.
        Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ.
12.12.2019р. під час огляду Медико-соціальна експертна комісія вперше встановила позивачу третю групу інвалідності захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, шо підтверджується випискою з акту огляду медико-соціальної експертної комісії. (а.с.13) 
Ступінь втрати професійної працездатності у ОСОБА_1 складає - 45 %. Причина втрати професійної працездатності - захворювання пов`язане з проходженням служби., що підтверджується довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках № 011276 від 12.12.2019р. (а.с.13-14)
Позивач 12.12.2019р. звернувся з заявою (рапортом) до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням третьої групи інвалідності.(а.с.16)
Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України  склала висновок про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги та направила для затвердження до Міністерства внутрішніх справ України.
Однак, 30.11.2020р. Міністерство внутрішніх справ України повернула даний висновок Ліквідаційній комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у зв`язку з тим, що медико-соціальна експертна комісія порушила процедуру при встановлені ОСОБА_1 третьої групи інвалідності, що підтверджується листом № 405/31/01-2020. (а.с. 7-8)
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.06.2020р. у справі № 380/2977/20, яке набрало законної сили 11.11.2020р.,  суд визнав протиправним рішення Міністерства внутрішніх справ України в частині повернення на доопрацювання документів ОСОБА_1 та зобов`язав Міністерство внутрішніх справи України прийняти рішення за заявою позивача про призначення одноразової грошової допомоги. 
п.4 ст.78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
На виконання даного судового рішення Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області повторно надіслав висновок про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги до Міністерства внутрішніх справ України для прийняття рішення. (а.с.11)
Із змісту листа № 17 від 21.01.2021р. видно, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області повідомив позивача, що за результатами розгляду документів Міністерство внутрішніх справ України прийняла рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги. Підставою для відмови є та обставина, що медико-соціальна експертна комісія провела медико-соціальну експертизу ОСОБА_1 з порушенням п.10 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009р. № 1317. Зокрема, до складу комісії, яка проводила зазначену експертизу не залучений представник закладів охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ. (а.с. 9-10)
29.12.2020р. Міністерство внутрішніх справ України проставив відмітку у висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги. (а.с.11)
        ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
       Згідно абз.2, абз3, п.15 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» за колишніми працівниками міліції, в тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.
     Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію» зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».
      Отже, враховуючи ту обставину, що ОСОБА_1 звільнився із служби з органів міліції, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про міліцію» і Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі  (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21.10.2015р. (далі Порядок № 850)
      ч.6 ст.23 Закону України  «Про міліцію» передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.
В абз2 п.2 Порядку № 850 днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Відповідно до п.п.2 п.3 Порядку №850, грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 
-250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи;
- 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи; 
-150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.
п.7 Порядку №850 визначено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи : заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках). 
До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).
Відповідно до п.8, п.9 Порядку №850, керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає Міністерству внутрішніх справ в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 Порядку №850, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.
Міністерство внутрішніх справ в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених п.14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що Міністерство внутрішніх справ України в порушення вимоги п.14 Порядку№ 850 не прийняв рішення про призначення або відмову в призначенні грошової допомоги позивачу.
В п.14 Порядку № 850  встановлений вичерпний перелік обставин за наявності яких Міністерство внутрішніх справ має право відмовити особі у призначені одноразової грошової допомоги. Зокрема: призначення і виплата грошової допомоги не здійснюється, якщо загибель (смерть), порання ( контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком:
-учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку;
- учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння;
-навмисного спричинення сабі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом);
-подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.
Отже, Міністерство внутрішніх справ України всупереч Порядку № 850  відмовив ОСОБА_1 у призначені одноразової грошової допомоги із підстав не передбачених чинним законодавством.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що особа не має впливу на формування складу медико-соціальної експертної комісії при встановленні інвалідності. 
Тому, доводи апелянта про те, що при проведенні медико-соціальної експертизи ОСОБА_1 не залучались до складу комісії представники закладів охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ колегія суддів вважає безпідставними.
Разом з тим, Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.06.2020р. у справі № 380/2977/20, яке набрало законної сили 11.11.2020р., спростовані доводи апелянта з приводу порушення процедури проведення медико-соціальної експертизи позивачу. 
Щодо доводів апелянта про те що суд зобов`язуючи Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги перебрав на себе функцію даного суб`єкта владних повноважень колегія суддів зазначає наступне.
 Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 на 316-й нараді,  під дискреційними повноваженнями  слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, але можливість обрати з двох або більш альтернатив, кожна з яких є законною. У разі, коли законом передбачено єдиний можливий варіант поведінки адміністративного органу, але він діє в іншій спосіб, аніж той, що передбачено законом, мова про дискрецію не йде, в такому випадку порушено принцип законності як складової принципу верховенства права. Слід зауважити, що межі судового контролю за рішеннями та діями адміністративного органу дозволяють оцінити їх за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України, у тому числі в розрізі висвітленої проблематики.
Так, за відсутністю прямо визначених у Законі підстав для відмови щодо надання публічної інформації вимоги заяви позивача належало виконати. Жодного іншого законного способу поведінки законодавством не передбачено.
Практика Європейського суду з прав людини підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» №30985/96).
Аналогічна правова позиція щодо меж дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень при надання відповіді на запит про надання публічної інформації викладена у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №826/23192/15.
Крім того, повноваження суду щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії передбачені ст.245 КАС України.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978р. у справі «Класс та Інші проти Німеччини» дійшов висновків, що із принципу верховенства права випливає зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування.
Спосіб відновленого права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в даній справі ефективним способом захисту інтересів позивача є задоволення позову шляхом зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, що не буде втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Міністерства внутрішніх справ України діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України. 
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст. Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.229,308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 380/8100/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 02.05.2022р.