ОКРЕМА ДУМКА
Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 
Крата В. І.
 
13 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 459/1194/20
провадження № 61-3785св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Червинської М. Є., суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М., Крата В. І., касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Львівського апеляційного суду від 12 лютого 2021 року скасувати, ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 03 червня 2020 року залишено в силі.
 
При цьому, колегія суддів зазначила, що: 
«грошовий дохід, який стягнутий за рішенням суду на користь платника аліментів, не враховується під час визначення розміру аліментів, оскільки ПК України не містить норм, які б зобов?язували резидента України сплачувати податок на суму, яка стягнута за рішенням суду в порядку статті 625 ЦК України. Тлумачення наведених вище норм права дає підстави Верховному Суду для висновку, що отримання боржником грошових коштів за рішенням суду, у порядку статті 625 ЦК України, не має наслідком отримання доходу платником аліментів, та не є видом заробітку (доходу), з якого стягуються аліментні платежі, у розумінні Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів».
 
Не можу погодитися з таким застосуванням статті 625 ЦК України з наступних мотивів.
 
1. Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що в практиці Верховного Суду висловлювалися різні підходи щодо визначення сутності інфляційних втрат та 3 % річних, які передбачені в статті 625 ЦК України:
 
а) як гарантії належного виконання зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зазначено, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Разом з тим місцевий суд і суд апеляційної інстанції достовірно не з`ясували розміру заборгованості за кредитним договором та не перевірили періоду за який вона нарахована, а також не встановили періоду нарахованих ОСОБА_3 процентів за користування кредитними коштами».
 
б) як спеціального виду відповідальності за порушення зобов`язання. У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року по справі № 910/14180/18 зазначено, що «нарахування та стягнення з продавця процентів, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, що нараховуються внаслідок прострочення боржником (у даному випадку - продавцем) грошового зобов`язання (з повернення попередньої оплати) та які є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання на відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима».
 
в) як способу захисту та спеціального виду цивільно-правової відповідальності. У постановах Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року по справі № 3-1195гс16З, від 19 жовтня 2016 року по справі № 6-2129цс16, постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 тощо, зазначено, що за змістом частини другої статті 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
 
2. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61-19815сво19) зроблено висновок, що «загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. 
З урахуванням вимог справедливості та розумності будь-який суб`єкт приватного права безумовно спрямовує на споживання лише такі доходи, які становлять безумовний приріст його майна (заробітна плата, гонорари, плата за надання послуг, доходи від процентів по депозитам, орендна плата тощо).Саме тому лише той дохід, який збільшує майно платника аліментів, якщо тільки він прямо не звільнений від цього Переліком видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, має враховуватись під час визначення розміру аліментів. Натомість, грошовий дохід, який є просто еквівалентом відчуженого платником аліментів майна, не повинен враховуватись під час визначення розміру аліментів. Виручення боржником грошових коштів від продажу нерухомого майна, в обмін на передачу покупцю права власності на зазначене нерухоме майно, не має наслідком отримання доходу платником аліментів, а є грошовим еквівалентом вартості цього майна до його продажу та не є видом заробітку (доходу), з якого стягуються аліментні платежі, у розумінні Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів».
 
3. Безумовно, сутність інфляційних втрат та 3 % річних (спосіб захисту, вид цивільно-правової відповідальності чи гарантія належного виконання зобов`язання) впливає на те, чи можливо їх кваліфікувати як доходи, що становлять безумовний приріст його майна. Наявність суперечливих та взаємовиключних висновків Верховного Суду, що сутності інфляційних втрат та 3 % річних навряд чи допускала можливість колегії суддів самостійно зробити висновок про те, що вони не будуть доходом, який збільшує майно платника аліментів, без конкретизації висновків Верховного Суду.
 
4. Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року). 
 
4.1. Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року).
 
4.2. Тому колегії суддів необхідно було постановити ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для конкретизації висновків Верховного Суду щодо сутності інфляційних втрат та 3 % річних. 

Суддя                                                                                              В. І. Крат