Справа № 451/309/22                                                Головуючий у 1 інстанції: Патинок О.П. 
Провадження № 22-ц/811/1172/22                                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       30 червня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С.М.,
суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
секретар судового засідання - Матяш С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Радехівського районного суду Львівської області від 21 квітня 2022 року, у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Лопатинська селищна рада Львівської області про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

в квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою, в якій просила встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із спадкодавцем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в АДРЕСА_1 , на час відкриття спадщини.
Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , як спадкоємець який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на час відкриття спадщини проживала із спадкодавцем ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , без реєстрації за цією ж адресою. 09 листопада 2017 року ОСОБА_2 складено заповіт, яким все своє майно вона заповіла заявниці. Нотаріусом відмовлено заявниці у видачі свідоцтва, з причин пропуску строку для прийняття спадщини, у зв`язку із цим їй потрібно звернутися в суд для підтвердження факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. 
Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 21 квітня 2022 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Лопатинська селищна рада Львівської області про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
12 травня 2022 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що постановляючи оскаржувану ухвалу, місцевим судом не враховано, що вона є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті тітки ОСОБА_2 . Остання не була одружена, дітей не мала, батьки її давно померли, а тому спадкоємців першої черги після смерті останньої немає, відповідно немає і спадкоємців до обов`язкової частки у спадщині незалежно від заповіту.
Зазначає, що ОСОБА_2 хоча і була зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 , проте на час смерті і до того фактично проживала разом з апелянтом в її будинку АДРЕСА_1 , хоча і без реєстрації. Вони вели спільне господарство, заявник піклувалася та доглядала тітку, давала кошти на поховання.
Будинок АДРЕСА_1 належить племінниці померлої ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та дочці ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , які не є спадкоємцями першої черги і не можуть залучатися до спадкування після смерті ОСОБА_2 , оскільки наявний заповіт і вони не є спадкоємцями до обов`язкової частки незалежно від заповіту.
Встановлення факту спільного проживання заявника разом з тіткою ОСОБА_2 на час її смерті жодним чином не впливає на майнові права ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та не викликає наявності спору про їх право на спадщину, оскільки вони не являються і не можуть являтися спадкоємцями після смерті спадкодавця ОСОБА_2 .
Наведене у сукупності, на думку апелянта, свідчить про помилковість висновків суду про відмову у відкритті провадження.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. Заявниця ОСОБА_1 направила апеляційному суду заяву про підтримання доводів та вимог апеляційної скарги і розгляд справи у її відсутності. Зважаючи на вимоги частини другої статті 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також на те, що рішення про виклик учасників справи в судове засідання суду апеляційної інстанції для надання пояснень не приймалось, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які не з`явились.   
Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що із заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається (встановлено) реальний спір про право, адже спадкоємцями у порядку, передбаченому спадковим правом (норми ЦК України), які би оспорювали право заявника на прийняття спадщини є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Проте з такими висновками суду погодитись не можна.
Згідно зі статтею 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У частині четвертій статті 315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Тобто, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, (1) які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) (2) за наявності інших спадкоємців і (3) спору між ними.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19, на яку посилалась позивач в касаційній скарзі, зазначено, «якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах. Тобто, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права».
У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року №200/14136/17, на яку посилалась позивач в касаційній скарзі, зазначено, що «у разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц (провадження № 61-872св21) зроблено такий висновок за результатами розгляду касаційної скарги: «Відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 з підстав того, що із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, суди зазначеного до уваги не взяли, тому їхні висновки є помилковим. Суди не зазначили, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом (норми ЦК України), який би оспорював право ОСОБА_1 на прийняття спадщини, тобто не встановили між ким існує спір, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним. Аналогічний висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц (провадження № 61-39374св18)».
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 , яка є єдиним спадкоємцем за заповітом складеним ОСОБА_2 щодо свого майна, а інших осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині померлої тітки заявниці немає, остання пропустила передбачений законом строк для прийняття спадщини. На час відкриття спадщини зареєстроване місце проживання заявника не співпадало з місцем проживання спадкодавця.
Отже, заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, подано ОСОБА_1 до суду в порядку окремого провадження з метою захисту своїх прав та інтересів при вирішенні питання щодо оформлення спадщини в нотаріальній конторі, а не для вирішення спору про право на спадщину.
Враховуючи викладене, висновок суду про наявність спору про право, який має розглядатися у порядку позовного провадження є передчасним, адже відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції не вказав, між ким саме є спір про право на спадщину за заповітом, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом, який би оспорював право ОСОБА_1 на прийняття спадщини.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 640/10329/16-ц (провадження № 61-38св18), від 07 листопада 2018 року у справі № 336/709/18-ц (провадження № 61-39374св18), від 03 липня 2019 року у справі № 591/1590/16-ц (провадження № 61-18018св18), від 30 червня 2020 року у справі № 640/9847/19 (провадження № 61-1365св17), від 27 січня 2021 року у справі № 643/4223/19 (провадження № 61-21361св19) та від 01 квітня 2022 року у справі № 265/7062/19 (провадження № 61-8133св20), що свідчить про його усталеність в практиці суду касаційної інстанції.
У постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 758/7094/19 (провадження № 61-21398св19) Верховний Суд вважав за необхідне зазначити, що процесуальний закон вимагає встановити наявність спору про право, а не припускати його можливість.
Відповідно висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження, є помилковим, а отже, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа - передачі для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, а не судом апеляційної інстанції.
Відповідно до частини п`ятої  статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. 
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 379, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Радехівського районного суду Львівської області від 21 квітня 2022 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 30 червня 2022 року.

Головуючий                                                        С.М. Копняк 

Судді:                                                                С.М. Бойко 

                                                                       А.В. Ніткевич