ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/377/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/6954/21 Категорія: 301030500 	Пироженко С.А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       27 квітня 2022 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: :

Головуючого          Нерушак Л.В. (суддя - доповідач )         
Суддів                   Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.
       Секретар                          Любченко Т.М.

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 (законний представник ОСОБА_3 );
особа, яка подає апеляційну скаргу - відповідач ОСОБА_2 (законний представник ОСОБА_2 )

розглянувши в м. Черкаси у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Пироженка С.А. у приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси 13.12.2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , законним представником якої є ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

 
       24.06.2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з позовом до  ОСОБА_2 , законним представником якої є ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням.
        Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 03.03.2012 року ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
       У вказаній квартирі зареєстровано три особи: відповідач - його онука ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (квартиронаймач) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (квартиронаймач). 
       Позивач у своїй заяві зазначає, що відповідач ОСОБА_2 не проживає в квартирі з 2017 року, не є співвласником квартири, не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не бере, будь - яких особистих речей відповідача в квартирі немає.
       Згідно рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.02.2014 року ОСОБА_2 проживає разом з матір`ю ОСОБА_4 , тобто за місцем проживання або реєстрації ОСОБА_4 . Право онуки на користування квартирою носить виключно формальний характер, а тому порушує право позивача, як власника на повноцінне володіння своїм майном. Добровільно знятися з реєстрації відповідач відмовляється, неодноразові спроби вирішення даного питання з матір`ю ОСОБА_2 , ні до чого не призвели. 
       За таких обставин, позивач ОСОБА_1 просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
       Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.12.2021 року позовну заяву задоволено.
Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
       Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, законний представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.12.2021 року до Черкаського апеляційного суду.
       Апеляційна скарга мотивується скаржником тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, що малолітня дитина не може самостійно визначати своє місце проживання, оскільки таким правом наділені батьки, тому проживання дитини разом з батьками за іншою адресою може бути поважною причиною відсутності їх понад шість місяців у жилому приміщенні, в якому вони зареєстровані. Сам факт їх не проживання не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом за формальних обставин.
       Скаржник вказує, що позивач ОСОБА_1 не надав доказів, що малолітня дитина ОСОБА_2 не набула право постійного користування зазначеним житлом, тому визнання її такою, що втратили право користування квартирою, є порушенням прав дитини на житло. 
       Скаржник не погоджується із доводами позивача щодо порушення право власності на володіння, користування і розпорядження зазначеною квартирою, оскільки він не може її продати. Вказані аргументи, вважає скаржник, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, так як у квартирі проживають та зареєстровано ще дві особи, яким квартира здається в оренду. В такому випадку право власності не порушено і законом наявність зареєстрованих ОСОБА_3 та малолітньої дочки ОСОБА_7 , 2011 року народження, не є перепоною для користування житловим приміщенням позивачем.
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що суд першої інстанції не правильно встановив фактичні обставини щодо не проживання батька малолітньої ОСОБА_8 - ОСОБА_9 , який самоусунувся від утримання та виховання дитини. 
       На думку скаржника, рішення суду першої інстанції призвело до того, що за ініціативою ОСОБА_9 його знято з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_2 , в зв`язку з чим залишено малолітню дитину - ОСОБА_8 зареєстрованою у даному житлі без батьків.
       Скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що призвело до неправильного вирішення спору, що згідно зі ст. 255 ч. 1 п. 3 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду повністю і закриття провадження у справі повністю, у зв`язку з набранням законної сили рішення суду між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
       Скаржник зазначає, що є аналогічні обставини з ухвалою суду щодо відмови у прийнятті зустрічної позовної заяви, яка також не відповідає вимога ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначених в апеляційній скарзі порушень, що призвели до неправильного вирішення спору. 
       В апеляційній скарзі скаржник посилається на ст. 374 ч. 1 п. 6 ЦПК України згідно якої просить скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції з урахуванням заявлених зустрічних позовних вимог. 
       За таких обставин, скаржник вважає, що висновки, викладені в рішенні суду не відповідають обставинам даної справи, деякі фактичні обставини справи не відповідають висновкам суду, крім того, судом допущено неправильне застосування норм матеріального права.
В апеляційній скарзі скаржник ОСОБА_3 просить рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.12.2021 року у справі № 712/6954/21 - скасувати повністю і закрити провадження у справі повністю, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет із тих самих підстав. 
       Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.12.2021 року про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
                 31.01.2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив від позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу відповідача.
       В обґрунтування відзиву позивач ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права, що регулюють дані правовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 . Позивач вважає, що скаржник не навела жодних конкретних порушень застосування тих чи інших матеріальних норм, що призвели до порушення її права так само, як і не зазначила тих матеріальних норм права, які мали застосовуватися і враховуватися судом першої інстанції при вирішенні спору. 
       У своєму відзиві позивач ОСОБА_1 просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.12.2021 року - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у справі №712/6954/21 - без змін.
       Сторони належним чином повідомлені про дату, час, місце розгляду справи, що підтверджується даними судових повісток про вручення. 
22 квітня 2022 року на адресу суду надійшла заява від скаржника , відповідача ОСОБА_3 про розгляд справи без участі відповідача на підставі наявних матеріалів справи.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, які з?явились в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.
       Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.
       Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
       Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судом всіх обставин справи в сукупності.
Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог, пославшись, що права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків.
       Суд першої інстанції прийшов до висновку, що системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила право користування житлом , так як зберігає або втрачає право автоматично разом з батьками.
       Судом встановлено, що батьки неповнолітньої дитини не зареєстровані та не проживають у квартирі позивача, який є власником квартири, тому залишення неповнолітньої дитини зареєстрованою у квартирі суперечить змісту ст. 9 Конвенції про права дитини та ст. 160 СК України. 
       За таких встановлених обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача, визнавши ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою позивача.
       Колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
       Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно даних договору купівлі-продажу квартири від 03.03.2012 року ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
       Із даних довідки Управління з питань державної реєстрації від 10.06.2021 року вбачається, що у вказаній квартирі зареєстровано три особи: відповідач онука позивача ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (квартиронаймач) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (квартиронаймач). 
       Згідно акту опитування сусідів від 17.06.2021 року неповнолітня ОСОБА_2 не проживає у квартирі з травня 2017 року, особистих речей відповідача в квартирі немає.
       Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.
Згідно статей 391, 396 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.
За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
       Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користування займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
       Згідно ч. 1 ст. 163 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.
       Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
       Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 лютого 2021 року ОСОБА_4 визнано такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .
       У визнанні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 такими, що втратили право користування вказаною квартирою відмовлено, у зв`язку з недоведеністю обставин щодо не проживання ОСОБА_10 в спірній квартирі. Вказане рішення суду залишене без змін на постановою Черкаського апеляційного суду від 12 травня 2021 року.
       В подальшому, ОСОБА_9 , батько ОСОБА_8 , самостійно знявся з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .
       Таким чином, судом першої інстанції достовірно встановлено, що батьки неповнолітньої ОСОБА_2 на даний час у спірній квартирі не зареєстровані та не проживають.
       Також, у поданих до суду першої інстанції документах законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 вказує, що дитина ОСОБА_8 проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_3 .
       Частиною 2,3 ст. 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров?я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
       В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.
       Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них).
       Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.
       Неповнолітня дитина не є самостійним суб?єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.
       Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення судом першої інстанції вірно встановлено, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Залишення неповнолітньої зареєстрованою у спірній квартирі суперечить змісту ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України.
       Такі висновки ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.
       Доводи апеляційної скарги, колегією суддів апеляційного суду оцінюються критично, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, і не містять жодних доказів та посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду позовної заяви, неправильного застосування норм матеріального права, оскільки такі скаржником не наведені у скарзі, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного рішення суду першої інстанції, яким задоволено позовні вимоги позивача. 
       Інші доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню та не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції .
       Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов?язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
       Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні, отже, апеляційна скарга є необґрунтованою і не підлягає задоволенню колегією суддів апеляційного суду.
       Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним, тому не підлягає скасуванню, оскільки ухвалене з дотриманням норм процесуального законодавства, правильним застосовуванням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
       Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_8 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
       Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.12.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , законним представником якої є ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням - залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту, в порядку та за умов, визначених цивільно-процесуальним законодавством.
       Повний текст постанови складений 23. 05. 2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г Бородійчук

Л.І. Василенко