ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1600/22 Справа № 183/5261/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
       головуючого        Городничої В.С.,
       суддів                Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
       розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
                                       В С Т А Н О В И Л А:
       У вересні 2020 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідач з метою отримання банківських послуг, підписала анкету-заяву № б/н від 22 червня 2011 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача у заяві.АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредиту.У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала у зв`язку з чим станом на 28 липня 2020 року за відповідачем рахується заборгованість за кредитним договором в розмірі 51 635,54 грн, яка складається з: 39 458,77 грн - заборгованість за тілом кредита, в т.ч.: 0,00 грн — заборгованість за поточним тілом кредиту, 39 458,77 грн — заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 12 176,77 грн — заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 — заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 грн — нарахована пеня; 0,00 грн — нараховано комісії. 
       На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість за кредитним договором та судові витрати.
       Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2021 року позовні вимоги АТ КБ “ПриватБанк” задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ “Приватбанк” заборгованість за кредитним договором № б/н від 22.06.2011 року, станом на 28.07.2020 року, у розмірі 51 635,54 грн, з яких: заборгованості за кредитом складає 39 458,77 грн; заборгованість за відсотками за користування кредитом — 12 176,77 грн, а також судові витрати у розмірі 2 102 грн.
       Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
       Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив позов, оскільки невірно встановив обставини справи і дав невірну їм оцінку.
       Позивач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, скористався та подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
       Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
       Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом встановлено, що 22 червня 2011 року ОСОБА_1  звернулась до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала анкету-заяву № б/н. У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
       На підтвердження своїх позовних вимог Банк до кредитного договору додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт “Універсальна” та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.
       Встановлено, що згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 28 липня 2020 року за відповідачем рахується заборгованість за кредитним договором в розмірі 51 635,54 грн, яка складається з: 39 458,77 грн - заборгованість за тілом кредита, в т.ч.: 0,00 грн — заборгованість за поточним тілом кредиту, 39 458,77 грн — заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 12 176,77 грн — заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 — заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 грн — нарахована пеня; 0,00 грн — нараховано комісії. 
Також, позивачем до позову на підтвердження своїх позовних вимог надано довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідку про видачу кредитних карток, а також виписку з карткового рахунку. 
        Встановивши, що 22.06.2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву, ідентифікувався у банку, ознайомилася з Умовами та Правилами надання батьківських послуг в ПриватБанку, а 10.10.2012 року їй було відкрито перший картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна», що не спростовано відповідачем протягом розгляду справи, а також, що встановлені обставини свідчать про обізнаність відповідача про умови кредитування та встановлення процентної ставки за користування кредитом - суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь банку тіла кредиту та відсотків.
       Однак, погодитись з таким висновком суду неможливо з огляду на наступне.
       Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
На підтвердження своїх позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» було надано суду першої інстанції «анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку» б/н від 22.06.2011 року, в якій зазначено особисту інформацію відповідача, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, серію та номер паспорта, адресу проживання, сімейний стан, інформація щодо працевлаштування, номери засобів зв`язку тощо.
Також в анкеті-заяві міститься розділ “Виявляю бажання оформити на своє ім`я”, зі змісту якого вбачається, що позичальник зазначає свої пропозиції відносно умов надання банківських послуг, які в подальшому розглядаються банком для визначення істотних умов договору. Так, в даному розділі запропоновані послуги щодо отримання картки, а саме: платіжна картка кредитка “Універсальна”, картка "Gold", пенсійна картка, зарплатна картка, ощадкнижка (депозит), ідентифікація з паспортом та дебетова особиста картка. З цього розділу вбачається, що  ОСОБА_1  обрала послугу заробітна картка, що підтверджується відповідною відміткою в анкеті-заяві.
Крім того, графа щодо оформлення будь – якої іншої картки, зокрема, платіжної картки кредитка «Універсальна», графа щодо встановлення кредитного ліміту у зазначеній анкеті – заяві не заповнені, відсутнє зазначення номеру картки, яка була випущена Банком.
Також, дана анкета не містить будь-якої інформації щодо розміру процентної ставки за користування кредитними коштами. 
Жодних доказів про те, що 22 червня 2011 року відповідачу було видано кредитну картку “Універсальна” зі встановленим на ній кредитним лімітом – матеріали справи не містять.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості неможливо вважати доказом надання відповідачу кредитних коштів, оскільки розрахунок сум заборгованості за кредитом та відсотками не є підтвердженням руху коштів на картковому рахунку.
Також, на підтвердження позовних вимог Банком надано витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які не містять підпису Позичальника.
Надані довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки кредитка “Універсальна, 55 днів пільгового періоду”, про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки та про отримання позичальником карток, а також виписка по рахункам колегією суддів не беруться до уваги, оскільки вони жодним чином не спростовують факт виявлення бажання  ОСОБА_1  оформлення на її ім`я заробітної картки, а не кредитної картки згідно підписаної нею заяви б/н від 22.06.2011 року, яка є предметом розгляду у даній справі. 
Надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку № б/н від 16.08.2017 року між позивачем та ОСОБА_1 , колегією суддів не береться до уваги, оскільки предметом розгляду у даній справі є анкета-заява № б/н від 22.06.2011 року, а не анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку № б/н від 16.08.2017 року. 
Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Зазначена правова позиція міститься і в постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16).
Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання між сторонами у належній формі кредитного договору, оскільки надані позивачем Умови та Правила отримання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття та затвердження, а також підпису відповідача, тому позивачем не доведено, що під час підписання анкети про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідач  ОСОБА_1  була ознайомлена саме з цими Умовами та Правилами, а тому суд не може прийняти їх як належний та допустимий доказ.
Також, позивачем не надано доказів на підтвердження отримання кредитної картки позичальником, що є предметом розгляду даної справи, оскільки в анкеті-заяві відсутній номер кредитної картки, яку отримав Позичальник. 
Колегія суддів приходить до висновку, що із наданої позивачем анкети-заяви не можна дійти беззаперечного висновку, що відповідач мав намір укласти саме кредитний договір, враховуючи відсутність у анкеті-заяві зазначення про оформлення  ОСОБА_1  саме кредитної картки та визначення розміру кредитного ліміту, а лише вказано про намір клієнта отримати заробітну картку.
Подана Банком на підтвердження позовних вимог анкета-заява, не підтверджує, а навпаки спростовує обставини викладені Банком у своєму позові, що 22 червня 2011 року відповідачу було видано кредитну картку “Універсальна” зі встановленим на ній кредитним лімітом. 
Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що АТ КБ «ПриватБанк», не надано суду належних та допустимих доказів оформлення та укладання між сторонами кредитного договору б/н від 22 червня 2011 року, з досягненням сторонами згоди в належній формі з усіх істотних умов, отримання кредитної картки тощо, які б свідчили про волевиявлення відповідача укласти кредитних договір та отримати відповідно кредитні кошти. Докази, що відповідають вимогам ст.ст. 76-80 ЦПК України, суду не надані.
З огляду на викладене, колегія судів приходить до висновку, що надані банком докази не підтверджують надання відповідачу кредиту, оскільки суперечать один одному.
Доводи апеляційної скарги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Тому, відмовляючи у задоволені позовних вимог колегія суддів виходить з недоведеності заявлених банком вимог.
Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.
Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі – Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції крім порушень норм матеріального права, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, встановив обставини, які є недоведеними, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга  ОСОБА_1  підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Враховуючи, що апеляційна скарга  ОСОБА_1  підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ “Приватбанк” колегія суддів приходить до висновку про необхідність відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України стягнути з АТ КБ “Приватбанк” на користь держави судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 3 153 грн.  
       Керуючись ст. ст.259,367,374,376,381,382,384 ЦПК України, колегія суддів , -

                                       П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
       Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2021 року - скасувати.
       У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовити в повному обсязі.
       Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у сумі 3 153 грн.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича

       Судді:                                                                        О.В. Лаченкова

                                                                               М.Ю. Петешенкова