Справа № 349/1286/21 
Провадження № 22-ц/4808/483/22 
Головуючий у 1 інстанції Могила Р. Г. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 травня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючої                        Пнівчук О.В.
               суддів:                        Девляшевського В.А., Томин О.О.
з участю секретаря                Пацаган В.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Рогатинського районного суду від 20 грудня 2021 року, у складі судді Могили Р.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до Рогатинського ліцею №1 Рогатинської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
в с т а н о в и в:
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Рогатинського ліцею №1 Рогатинської міської ради Івано-Франківської області (далі – Рогатинський ліцей №1), в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ від 16 червня 2021 року №104-К про її звільнення з роботи, поновити її на посаді вчителя фізичної культури Рогатинського ліцею №1 з 16 червня 2021 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення з посади до дня ухвалення судового рішення у справі.
Позов обґрунтовано тим, що позивачка перебувала у трудових відносинах з Рогатинським ліцеєм №1 та працювала на посаді вчителя фізичної культури. Однак, 16 червня 2021 року, було видано наказ №104-К про її звільнення з роботи у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Звільнення з роботи вважає незаконним, здійсненим з порушенням трудового законодавства, оскільки згоду працювати на посаді вчителя фізичної культури на умовах строкового трудового договору тривалістю один рік вона надала під психологічним тиском дирекції ліцею. Крім цього, самим відповідачем порушено умови строкового договору, оскільки наказ про звільнення видано 16 червня 2021 року, тобто до спливу річного строку трудового договору.
Рішенням Рогатинського районного суду від 20 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Рогатинського ліцею №1 Рогатинської міської ради Івано-Франківської області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення від 16 червня 2021 року №104-К, поновлення на роботі на посаді вчителя фізкультури та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що заяву від 11 червня 2020 року про згоду працювати на займаній посаді на умовах строкового договору тривалістю в один календарний рік написала під психологічним тиском та обманом відповідача, що строковий договір буде продовжено на наступний рік.
Судом не взято до уваги, що відповідно запису в трудовій книжці позивачка звільнена з роботи 12 серпня 2021 року у зв`язку з закінченням строкового трудового договору відповідно до наказу директора Рогатинського ліцею №1 від 16 червня 2021 року, який виданий раніше дати звільнення на 2 місяці.
Зазначає, що заяву про продовження строкового договору з 22 червня по 12 серпня 2021 року на час відпустки з виплатою матеріальної допомоги, фактично вона написала 18 серпня 2021 року, і датувала її 20 квітня 2021 року заднім числом.
Вважає датою її фактичного звільнення 16 червня 2021 року, що підтверджується довідкою про її середню заробітну плату за останніх два місяці, а саме квітень-травень 2021 року, а не червень-липень 2021, однак суд першої інстанції не дав належної оцінки цьому доказу. Проте взяв до уваги довідку відділу освіти від 08.12.2021 року №650/15.01-15, що їй нарахована заробітна плата за червень-серпень 2021 року.
Суд помилково вважав, що фактичне звільнення мало місце не 16.06.2021 року, а 12.08.2021 року, а умова строкового договору про його тривалість не порушена виходячи із вказаних нарахувань. Вказує, що нарахування були виплачені 28 серпня 2021 року та 15 вересня 2021 року. А згідно виписки по картковому рахунку, інші виплати проведені 16 червня 2021 року, що свідчить по її фактичне звільнення саме 16 червня 2021 року.
Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Сторони у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд виходив з того, що відповідач правильно зазначив дату звільнення з роботи ОСОБА_1 з 12 серпня 2021 року, тобто останній день її відпустки, оскільки строковий трудовий договір за її заявою від 20 квітня 2021 року був продовжений до закінчення відпустки, що відповідає вимогам ст. 3 Закону України «Про відпустки», а матеріали справи не містять доказів того, що звільнення  ОСОБА_1  відбулось з  порушенням вимог трудового  законодавства. 
       Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 15 серпня 1975 року на підставі безстрокового трудового договору працювала на посаді вчителя фізичного виховання Рогатинської середньої школи №1, яка неодноразово реорганізовувалася, з 14 лютого 2019 року - в Рогатинський ліцей №1.
Наказом директора Рогатинського ліцею №1 від 10 квітня 2020 року №64-К, на виконання підпункту 2 пункту 3 розділу X «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України « Про повну загальну середню освіту» №463-ІX від 16 січня 2020 року, педагогічних працівників, яким виплачується пенсія за віком, було попереджено про припинення безстрокових трудових договорів з одночасним укладенням з ними трудових договорів строком на один рік. 
ОСОБА_1 було ознайомлено з даним наказом та 11 червня 2020 року вона надала згоду працювати на посаді вчителя Рогатинського ліцею №1 на умовах строкового трудового договору тривалістю один календарний рік з 01 липня 2020 року по 30 червня 2021 року, що підтверджується копією її заяви.
Наказом директора Рогатинського ліцею №1 від 30 червня 2020 року №108-К, з вчителем фізичної культури ОСОБА_1 продовжено трудові відносини, на умовах строкового трудового договору, строком на один календарний рік з 01 липня 2020 року по 30 червня 2021 року включно. 
20 квітня 2021 року ОСОБА_1 подала заяву, в якій просила змінити умови строкового трудового договору та продовжити його строк до серпня 2021 року, тобто на час щорічної основної відпустки за 2020 -2021 навчальний рік. 
Наказом директора Рогатинського ліцею №1 від 08 червня 2021 року №97-К, з ОСОБА_1 було продовжено строковий трудовий договір з 01 липня 2021 року по 12 серпня 2021 року, на період невикористаної щорічної основної відпустки тривалістю 51 календарний день з 22 червня 2021 року по 12 серпня 2021 року, з подальшим звільненням з роботи згідно з строковим трудовим договором. Однак, ОСОБА_1 від підпису про ознайомлення з даним наказом відмовилася.
Наказом директора Рогатинського ліцею №1 від 16 червня 2021 року №104-К, ОСОБА_1 звільнено з роботи з 12 серпня 2021 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору. 
ОСОБА_1 відмовилась від ознайомлення з наказом про звільнення, що підтверджується Актом комісії від 18 червня 2021 року про відмову від підпису .
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до положень ч.1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання.
Трудовий договір, згідно ст. 23 КЗпП України, може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. 
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, однією із підстав припинення трудового договору закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року педагогічні працівники мають права, визначені Законом України «Про освіту», цим Законом, законодавством, колективним договором, трудовим договором та/або установчими документами закладу освіти.
Педагогічні працівники закладів освіти приймаються на роботу за трудовими договорами відповідно до вимог цього Закону та законодавства про працю. Педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років.
Підпунктом 2 пункту 3 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону передбачено, що набрання ним чинності є згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.
До 1 липня 2020 року керівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти зобов`язані припинити безстрокові трудові договори з педагогічними працівниками таких закладів освіти, яким виплачується пенсія за віком, з одночасним укладенням з ними трудових договорів строком на один рік. У разі незгоди з продовженням трудових відносин на умовах строкового трудового договору педагогічні працівники, яким виплачується пенсія за віком, звільняються згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Після закінчення строку трудового договору з такими педагогічними працівниками можуть укладатися строкові трудові договори відповідно до абзацу третього частини другої статті 22 цього Закону.
Згода педагогічного працівника на подальшу роботу за строковим трудовим договором - обов`язкова. Її педагог висловлює одним із трьох способів: подає відповідну заяву; ознайомлюється з наказом про укладання строкового трудового договору; пише, що згоден на примірнику повідомлення, яке залишилося у директора.
Враховуючи вищенаведене колегія суддів зазначає, що на підставі вимог Закону, відповідача було зобов`язано припинити безстроковий трудовий договір з позивачем із одночасним укладенням трудового договору строком на один рік, оскільки позивачка являється пенсіонером за віком, отримує пенсію, а отже підпадає під дію закону №463, а тому він мав до 01 липня 2020 року, видати наказ про припинення із позивачем безстрокового трудового договору та укладення з ним трудового договору строком на один рік, і підставою для цього є імперативна норма п.2 ч.3 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про повну загальну середню освіту».
Наявні у справі дані також вказують на те, що позивачка надала свою згоду на зміну істотних умов праці, шляхом подачі заяви згоди від 11 червня 2020 року, а 20 квітня 2021 року ОСОБА_1 подала заяву, в якій просила змінити умови строкового трудового договору продовжити його строк до серпня 2021 року, тобто на час щорічної основної відпустки за 2020 -2021 навчальний рік. 
За приписами статті 12  ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача.
Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Позивачка, обґрунтовуючи вимоги позову про незаконне, на її думку звільнення з роботи, посилалася на те, що продовження трудових відносин з відповідачем на умовах строкового трудового договору строком на один календарний рік з 01 липня 2020 року по 30 червня 2021 року включно мало місце під психологічним тиском і обманом відповідача.
Разом з тим, на підтвердження зазначених тверджень ОСОБА_3 не подала суду будь-яких доказів, з даного приводу не зверталася в будь-які інстанції.
Не заслуговують також на увагу посилання апелянтки на те, що відповідачем порушено умови укладеного строкового договору, оскільки її звільнено з роботи наказом від 16 червня 2021 року, тобто до спливу строку обумовленого сторонами в строковому договорі.
Як встановлено судом, позивачка 20 квітня 2021 року подала заяву в якій просила змінити умови строкового договору, продовживши його до серпня 2021 року, на час щорічної основної відпустки за 2020-2021 навчальний рік.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до ч.2 ст. 3 Закону України  «Про відпустки» у разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.
При цьому, у наказі відповідача про звільнення ОСОБА_1 з роботи правильно зазначено дату звільнення з роботи з 12 серпня 2021 року, тобто останній день відпустки є днем звільнення позивачки з роботи.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -  ОСОБА_2   залишити без задоволення, а рішення Рогатинського районного суду від 20 грудня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 06 травня 2022 року.

Головуюча                                                        О.В. Пнівчук
Судді:                                                                В.А. Девляшевський
О.О. Томин