УХВАЛА

22 червня 2022 року 
м. Київ
справа №140/2217/19
адміністративне провадження № Зв/990/1/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Шарапи В.М.,
суддів: Єзерова А.А., Чиркіна С.М.,  
за участі секретаря судового засідання: Корецького І.О., 
позивача: не з`явився 
відповідача: Куртмоллаєва А.Е. ,
розглянув у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_2 про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі №140/2217/19 за його позовом до Міністерства оборони України, третя особа -  Волинський обласний військовий комісаріат, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії -   
ВСТАНОВИВ
1. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив:   
1.1 - визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи з 06.03.2018 внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, оформлене протоколом засідання комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14.06.2019 №78;
1.2 - зобов`язати вирішити питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги, як інваліду 2 групи внаслідок поранення пов`язаного із захистом Батьківщини, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності, а саме 06.03.2018, з урахуванням вже проведених виплат, та факту подання усіх документів, передбачених законодавством, відповідно до Порядку, призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975. 
2. Волинський окружний адміністративний суд рішенням від 20.08.2019, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2019, позов задовольнив.  
2.1 Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що в силу статті 58 Основного Закону норма Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яка набрала чинності 01.01.2017, не може розповсюджуватись на спірні правовідносини, а саме зміни групи інвалідності за часовий проміжок з 2015 по 2018 рік, оскільки це фактично означатиме застосування зворотної дії закону в часі. Застосування даної норми можливе лише у разі повторного встановлення інвалідності для позивача починаючи з 06.03.2018 і саме з цього моменту слід відраховувати дворічний строк.     
2.2. Вказане рішення мотивоване тим, що зміна групи інвалідності у заявника відбулася понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності. У цьому ж рішенні зазначено про виплату позивачу допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності в сумі 206700 грн. 
3. Верховний Суд постановою від 30.09.2021 скасував рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20.08.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2019 та ухвалив нове, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 до МО України, третя особа: Волинський обласний військовий комісаріат, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії. 
3.1. Верховний Суд, як суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, звернув увагу на те, що за наслідками повторного огляду ІІ групу інвалідності позивачу встановлено з 06.03.2018, а первинно інвалідність ІІІ групи встановлено з 21.09.2015. Оскільки між цими подіями минуло понад два роки, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі. 
3.2. При цьому Суд послався на те, що подібні правовідносини були предметом розгляду у Верховному Суді. Зокрема, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 15.07.2020 у справі №240/10153/19 відступив від правового висновку, зробленого у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 (справа №295/3091/17), від 21.06.2018 (справа №760/11440/17), та дійшов такого висновку про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ): 
«(1) право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду; 
(2) передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01 січня 2014 року;
(3) зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01 січня 2014 року чи після)».
Також Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.12.2020 у справі №1.380.2019.006957 зазначив про таке: 
« <…> пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII передбачено вирішення питання виплати ОГД шляхом її виплати з урахуванням раніше виплаченої суми тим особам, яким раніше уже було встановлено факт ушкодження здоров`я і які раніше уже таку допомогу отримували.
Одночасно, цією нормою також передбачено обмеження такої виплати строком у два роки з часу попереднього встановлення факту ушкодження здоров`я.
Проте, ті особи, стан здоров`я яких погіршиться після спливу двох років з часу первинного встановлення факту ушкодження здоров`я, втрачають право на виплату ОГД, у тому числі з врахуванням раніше виплаченої суми.
Дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, а наслідок, який спричинило ушкодження здоров`я після дворічного строку, відповідно до рішення МСЕК (встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має. Дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання.
Такий підхід (застосування дворічного строку) має на меті гарантування принципу правової визначеності для особи та запобігання можливих помилок з боку суб`єктів (органів МСЕК), які встановлюють причинно-наслідковий зв`язок між отриманою травмою або захворюванням та ступенем зумовленого ними погіршення стану здоров`я, визначивши, що лише протягом дворічного проміжку часу це можливо встановити достовірно». 
3.3. Тобто, підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 стало застосування Верховним Судом норми чинного пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII.
4. Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_2 наказом військового комісара Луцького об`єднаного міського військового комісаріату від 09.04.2014 №36 був призваний на військову службу по мобілізації на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію». У період з 09.05.2014 по 22.05.2014 позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в районі її проведення (Донецькій та Луганській областях). 
4.1. Відповідно до свідоцтва про хворобу від 29.09.2014 № 704 військово-лікарська комісія при в/ч НОМЕР_1, за результатами проведеного огляду ОСОБА_2 , встановила діагноз за наслідками вогнепального кульового наскрізного поранення верхньої третини лівого стегна та лівої сідниці з вогнепальним крайовим переломом великого вертлюга лівої стегнової кістки, вогнепального, наскрізного кульового поранення м`яких тканин передньої грудної клітини, вогнепальних сліпих, осколкових поранень м`яких тканин лобної ділянки голови, лівої сідниці, стегна, склери лівого ока (22.05.2014) та відносно причинного зв`язку вказала: «захворювання, так, пов`язане із проходженням військової служби». 
4.2. Наказом командира військової частини В3938 - польова пошта (по стройовій частині) від 29.11.2017 № 262, на підставі наказу командира 51 окремої механізованої бригади від 27.11.2014 № 55-к, старшого солдата ОСОБА_2 , у зв`язку із звільненням з військової служби у запас згідно пункту «б» частини восьмої (за станом здоров`я) статті 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», з 29.11.2014 виключено із списків особового складу частини, усіх видів забезпечення, направлено для зарахування на військовий облік до Луцького ОРВК Волинської області.
4.3. Із витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 11.09.2015 № 603 убачається, що поранення позивача, пов`язані із захистом Батьківщини, постанову ВЛК в/ч НОМЕР_1 про причинний зв`язок захворювання по свідоцтву про хворобу № 704 від 29.09.2014 відмінено. 
4.4. Згідно із довідкою Волинського обласного бюро МСЕ серії 12ААА № 245027 від 21.09.2015, позивачу встановлено 3 групу інвалідності, причина: «поранення, так, пов`язане із захистом Батьківщини».
4.5. Згідно із довідкою Волинського обласного бюро МСЕ серії 12ААА № 759034 від 31.05.2019, позивачу 06.03.2018 встановлено 2 групу інвалідності, причина: «поранення, так, пов`язане із захистом Батьківщини».
4.6. 14.05.2019 позивач звернувся до Волинського обласного військового комісаріату із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із зміною групи інвалідності, з врахуванням виплачених сум, долучивши до заяви пакет документів.
4.7. Волинський обласний військовий комісаріат листом від 23.05.2019 №ВСЗ/669 направив до Департаменту фінансів МО України висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 , який з 06.03.2018 визнаний інвалідом ІІ групи, разом із поданими ним документами.
4.8. Згідно витягу із протоколу засідання Комісії від 14.06.2019 № 78 Комісія дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги старшому солдату ОСОБА_2 , якого 29.11.2014 звільнено з військової служби та 21.09.2014 під час первинного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини (довідка МСЕК серія 12 ААА № 245027 від 21.09.2015), а 06.08.2018 під час повторного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок цієї ж причини (довідка МСЕК серія 12ААА № 759034 від 06.03.2018).
5. 10.05.2022 на адресу Верховного Суду надійшла заява позивача про перегляд судового рішення Верховного Суду від 30.09.2021 за виключними обставинами, у якій він, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 06.04.2022 №1-р(ІІ)/2022, просить скасувати постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30.09.2021 у справі №140/2217/19, залишити в силі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20.08.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2019.  
5.1. Підставами перегляду зазначає пункт 1 частини п`ятої статті 361 КАС України. Зокрема вказує, що за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 статті 16-3 Закону 2011-ХІІ зі змінами рішенням Конституційного Суду України від 06.04.2022 №1-р(ІІ)2022 визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ.  
5.2. Оскільки правова норма (частина четверта статті 16-3 Закону №2011-ХІІ), на підставі якої було відмовлено у позові Касаційним адміністративним судом у постанові від 30.09.2021, визнана неконституційною, позивач переконаний у наявності підстав для перегляду цього судового рішення у зв`язку з виключними обставинами.  
6. Відповідач - МО України, надав заперечення проти задоволення заяви про перегляд у зв`язку з виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду від 30.09.2021, письмові пояснення. Суть заперечень зводиться до того, що на момент ухвалення постанови Касаційного адміністративного суду від 30.09.2021 пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ був чинним і підлягав застосуванню. 
6.1. Касаційний адміністративний суд постановою від 30.09.2021 відмовив у позові, а тому така постанова не підлягала виконанню, тому її перегляд за виключними обставинами із зазначених позивачем підстав порушує принцип правової визначеності, що відповідає усталеній практиці Верховного суду під час розгляду аналогічних заяв щодо перегляду за виключними обставинами судових рішень з підстав встановлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справ.  
7. Ухвалою Касаційного адміністративного суду від 17.05.2022 відкрито провадження за заявою позивача про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду від 30.09.2021.  Справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. 
8. У судове засідання прибув представник відповідача, який підтримав доводи заперечень на заяву про перегляд за виключними обставинами судового рішення.  
9. Перевіривши доводи заяви про перегляд постанови Касаційного адміністративного суду від 30.09.2021 за виключними обставинами та заперечень на неї, колегія суддів Верховного Суду приходить до наступного висновку. 
10. Частиною п`ятою статті 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
11. У контексті цієї справи колегія суддів зазначає, що статтями 151-1, 151-2 Конституції України встановлено, що Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України (конституційність) закону України за конституційною скаргою особи, яка вважає, що застосований в остаточному судовому рішенні в її справі закон України суперечить Конституції України. Конституційна скарга може бути подана в разі, якщо всі інші національні засоби юридичного захисту вичерпано. 
Рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
12. Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підставою перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
13. Ключовим питанням під час розгляду заяви у цій справі є можливість перегляду за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду від 30.09.2021, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог, на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України.
14. Зазначене питання неодноразово було предметом з`ясування судами касаційних інстанцій. 
15. Зокрема, у постанові Касаційного господарського суду від 29.10.2019 у справі № 922/1391/18 (п. 9.9) під час застосуванні аналогічної до пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України за змістом норми пункту 1 частини третьої статті 320 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) колегія суддів дійшла висновку, що застереження щодо можливості перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами у разі, якщо воно ще не виконане, ґрунтується на принципі юридичної визначеності, який вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, що у повній формі розкривається у "res judicata pro veritate habetur!" - "судове рішення визнається за істину". Суть цього принципу полягає у тому, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим, не може ставитися під сумнів та підлягає виконанню, тобто вирішення судом спірного питання визнається за істину.
16. Дія принципу res judicata передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності. Вирішуючи господарський спір, суд застосовує правовий акт, а у випадку, якщо доходить висновку, що правовий акт суперечить Конституції України, не застосовує його з дотриманням порядку, встановленого частиною шостою статті 11 ГПК України, і, вирішивши таким чином спір, встановлює стан правової визначеності у відносинах між сторонами. За судовим рішенням, яке не потребує виконання, такий стан і наслідки, передбачені судовим рішенням, встановлюються одразу з набранням рішенням сили. Водночас, відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і примусового виконання зокрема судових рішень. Наслідки, передбачені судовим рішенням, яке потребує виконання, остаточно настають після виконання цього судового рішення. Саме з виконанням судового рішення реально поновлюються права особи, яка зверталась з відповідним позовом до суду, і яка за наслідками виконання цього судового рішення отримує визначеність у правовому статусі, на який може покладатись, реалізуючи свої права та обов`язки.
17. Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням. Виняток нормою пункту 1 частини третьої статті 320 ГПК України встановлено для випадків, коли рішення суду ще не виконане, тобто коли наслідки, передбачені ним, остаточно не настали».
18. Правові позиції подібного змісту наведені у постановах Касаційного адміністративного суду, зокрема від 23.11.2021 у справі 808/578/17, від 02.03.2021 у справах 803/376/17 та 806/897/17, постанові від 19.02.2021 об`єднаної палати цього суду в справі №808/1628/18.
19. Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 25.03.2020 по справі №808/1628/18 узагальнила висновки судів касаційних інстанцій та вказала, що підхід, сформований рішеннями судів, що входять до різних судових палат і касаційних судів Верховного Суду, не визнає права на перегляд за виключними обставинами судових рішень з підстав, передбачених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, з трьох причин: на момент ухвалення судових рішень норма закону, згодом визнана неконституційною, була чинною; рішення не підлягали виконанню; перегляд рішень з цих підстав порушує принцип правової визначеності (res judicata).
20. Таким чином, підхід, сформований зазначеними рішеннями судів, що входять до різних судових палат і касаційних судів Верховного Суду, не визнає права на перегляд за виключними обставинами судових рішень з підстав, передбачених пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, з таких причин: на момент ухвалення судових рішень норма закону, згодом визнана неконституційною, була чинною; рішення не підлягали виконанню; перегляд рішень з цих підстав порушує принцип правової визначеності (res judicata).
21. Колегія суддів у цій справі вважає, що застосування норми пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України у вищенаведених справах унеможливлює ефективний захист та поновлення прав особи, якій відмовлено у задоволенні позову внаслідок застосування закону, визнаного згодом неконституційним. З огляду на це, колегія суддів вважає за необхідне відступити від правових висновків, викладених у наведених вище судових рішеннях, з наступних мотивів.
22. Колегія суддів насамперед звертає увагу на судову практику Касаційного цивільного суду, яка є відмінною від вказаної вище. Зокрема, постановою цього суду від 13.11.2019 по справі № 545/1151/16-ц переглянута постанова Касаційного цивільного суду від 03.10.2018, якою касаційні скарги виконуючого обов`язки головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи, Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи, Департаменту охорони здоров`я Полтавської обласної державної адміністрації, Полтавської обласної ради задоволено. Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 03.06.2016 та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 29.11. 2016 скасовано. У задоволенні позову до Полтавської обласної ради, Департаменту охорони здоров`я Полтавської обласної державної адміністрації, треті особи: Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи, Управління майном Полтавської обласної ради, про визнання незаконним і скасування рішення обласної ради та поновлення на роботі відмовлено. 
23. Перегляд здійснено з підстав, встановлених пунктом 1 частини третьої статті 423 ЦПК України, зміст якої аналогічний, що й у пункті 1 частини п`ятої статті 361 КАС України та пункті 1 частини третьої статті 320 ГПК України. При цьому судом зазначено, що судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову, може бути переглянуте за виключними обставинами у зв`язку з встановленням Конституційним Судом України неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи.
24. Також постановою цього суду від 04.11.2020 по справі № 389/2004/16-ц були переглянуті по суті судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими переглянуте за виключними обставинами рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.
25. Колегія суддів Касаційного адміністративного суду зазначає, що право на перегляд рішення у зв`язку з виключними обставинами за пунктом 1 частини п`ятої статті 361 КАС України забезпечує поновлення порушеного права особи внаслідок застосування у її справі положень закону, які не відповідали Конституції України. Попри те, що втрата чинності Закону в разі визнання його неконституційним відповідно до частини другої статті 152 Конституції України та статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» визначається днем ухвалення відповідного рішення Конституційним Судом (якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення), таке рішення є підставою для перегляду за виключними обставинами судових рішень, прийнятих раніше ухвалення відповідного рішення Конституційного Суду. 
26. Правові висновки, від яких колегія має намір відступити, серед іншого, ґрунтуються на твердженні про те, що перегляд за виключними обставинами справ, у яких рішення виконано, призводить до порушення принципу res judicata.
27. Проте інститут виключних обставин має на меті забезпечення перегляду судових рішень, ухвалених з порушеннями, що мали суттєвий вплив на вирішення справи. Зокрема, визнання закону неконституційним свідчить про помилку з боку держави та підриває довіру до судового рішення. Тому інститут перегляду справи за виключними обставинами відповідає конституційним приписам (частина друга статті 3 Конституції України) про відповідальність держави перед особою за свою діяльність у випадку, коли внаслідок дії неконституційного закону були порушені її права, свободи чи інтереси.
28. Крім того, варто також звернути увагу на рішення Європейського суду з прав людини щодо застосування положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема по справі "Volokhy v. Ukraine" від 02.11. 2006 (заява N 23543/02) де він вказав, що "верховенство права, inter alia передбачає, що втручання органів виконавчої влади у права осіб має підлягати ефективному контролю, який зазвичай має здійснюватися судовим органом, щонайменше як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль надає найбільші гарантії незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження".
29. Також у рішенні по справі "Menshakova v. Ukraine" від 08.04.2010 (заява N 377/02) Європейський суд з прав людини наголошував, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням; у випадку, коли доступ особи до суду обмежується законом або фактично, таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 цієї Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій сутності права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної домірності між використовуваними засобами та метою, що переслідується. 
30. Колегія суддів також зауважує, що Європейська комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) у доповіді, схваленій Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26.03.2011) зазначила, що кожному має бути надана можливість оскаржувати дії та рішення влади, якщо вони не відповідають правам чи інтересам особи. Заборона такого оскарження є порушенням верховенства права.
31. З огляду на зазначене колегія суддів констатує, що як елемент юридичної визначеності так і елемент доступу до правосуддя є складовими поняття «верховенство права». Забезпечення верховенства права на рівні національного законодавства гарантоване статтею 8 Конституції України. Право на доступ до суду також гарантовано статтею 55 Конституції України та частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.97. 
32. Тому колегія суддів Касаційного адміністративного суду вважає, що за умови порушення будь-якого елемента верховенства права не можна говорити про забезпечення верховенства права у цілому.  
33. Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідно до частини п`ятої статті 125 Основного Закону України з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди. 
34. Комітет Міністрів Ради Європи у розділі B "Принципи" Рекомендації державам-членам щодо судового перегляду адміністративних актів від 15.12.2004 N Rec (2004) 20 наголосив, що "всі адміністративні акти підлягають перегляду в судовому порядку"; "суд повинен мати можливість переглядати будь-яке порушення закону, зокрема з питань відсутності компетенції, процесуальної невідповідності і зловживання владою" (пункти "a", "b" § 1); "судовий перегляд має бути доступним принаймні для фізичних та юридичних осіб стосовно адміністративних актів, які безпосередньо впливають на їх права або стосуються їх інтересів" (пункт "а" § 2). 
35. На виконання зазначеного конституційного припису та вимог статті 55 Конституції України, спрямовані положення КАС України, згідно з якими завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2). 
36. З огляду на наведене колегія суддів вважає відмову в перегляді за виключними обставинами з підстав встановлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане, судового рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, не ефективним  захистом прав позивача у цій справі від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.  
37. У цих аспектах і варто розглядати питання про можливість перегляду за виключними обставинами судового рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. 
38. У зазначених вище судових рішеннях Касаційного господарського та Касаційного адміністративного судів сформульовано висновок про те, що не може вважатись невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, пункту 1 частини третьої статті 320 ГПК України рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки воно не передбачає примусового виконання, а відтак такі рішення не можуть бути переглянуті за виключними обставинами.
39. Таке тлумачення призводить до того, що особа, якій у задоволенні позову відмовлено (позивач) у цій справі, позбавляється права на перегляд судового рішення з підстав визнання неконституційним закону, застосованого в її справі, попри встановлення Конституційним Судом України неконституційності такого Закону. За такого підходу особа не матиме права на виправлення судом помилки держави під час регулювання спірних правовідносин, що фактично нівелює інститут перегляду справи за виключними обставинами. Адже за своєю правовою природою судове рішення, яке набрало законної сили, навіть те, яким відмовлено у задоволенні позову, визначає зміст правовідносин між учасниками справи. Воно є обов`язковим для регулювання правовідносин сторін у спорі, обов`язковим щодо реалізації їх прав. 
40. За наведених обставин судове рішення, яким у позові відмовлено, з набранням ним законної сили, варто вважати таким, що є обов`язковим, хоч при цьому воно не потребує виконання чи примусового виконання.  
41. Тому в разі встановлення Конституційним Судом неконституційності (конституційності) Закону чи його окремого положення, застосованого судом під час прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, відмова у перегляді такого судового рішення за виключними обставинами безпідставно звужує зміст норм пункту частини третьої статті 320 ГПК України та пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України та, як наслідок, зміст права сторони по справі на перегляд судового рішення з підстав неконституційності (конституційності) закону, застосованого в остаточному судовому рішенні, ухваленому в справі.   
42. На переконання судової колегії норму пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України стосовно рішень, які не можуть бути переглянуті за виключними обставинами, слід тлумачити так, що словосполучення «якщо рішення суду ще не виконане» стосується неможливості перегляду за виключними обставинами тільки тих судових рішень, які підлягають виконанню (тобто резолютивна частина рішення містить зобов`язання вчинити певну дію, ухвалити рішення, сплатити гроші тощо), але на момент подання заяви про перегляд вони були виконані. При цьому, варто зауважити, що виконанню підлягають лише судові рішення про задоволення позову (повне або часткове). 
43. Саме таке тлумачення є правильним з огляду на обов`язковість судового рішення як однієї з основних засад судочинства (пункт 9 частини першої статті 129 Конституції України). 
44. Натомість рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, виконанню не підлягає за жодних обставин (і не може виконуватись з об`єктивних причин). Воно не може бути «ще не виконаним», проте воно також є обов`язковим для учасників справи. Отже, до цього виду рішень не може бути застосовано обмежень щодо перегляду за виключними обставинами. 
45. З огляду на це, на думку колегії суддів, перегляд судових рішень, якими відмовлено у задоволенні позову, за виключними обставинами на підставі пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України можливий.
46. Зазначена норма не встановлює заборони на перегляд судового рішення, яке хоча й не передбачає примусового виконання, але яке водночас має вплив на права та свободи особи, перешкоджаючи їй в отриманні блага, щодо якого вона має принаймні законні сподівання, чи покладаючи непропорційний тягар негативних наслідків, спричинених дією неконституційного закону (певних його положень).
47. Крім того, варто зазначити, що за загальним правилом (стаття 3 Конституції України, частина третя статті 152 Конституції України, стаття 1175 ЦК України) якщо особи зазнали шкоди від дії закону, визнаного неконституційним, вони можуть вимагати її відшкодування, зокрема звернутися до суду з окремим позовом.
48. Проте щодо осіб, які у судовому порядку оспорювали наявність/відсутність прав чи обов`язків, що ґрунтується на законі, визнаному згодом неконституційним, діє спеціальне правове регулювання. Захист їх прав від наслідків неконституційності застосованого до них закону можливий через перегляд справи за виключними обставинами.
49. Інший підхід до зазначеного питання робить неефективним інститут конституційної скарги. Скориставшись своїм правом на оскарження конституційності застосованого щодо неї закону, особа прагне відновити саме свої права та законні інтереси. Коли Конституційний Суд України задовольняє конституційну скаргу, має бути механізм, що забезпечує реальне поновлення порушених прав особи. Таким механізмом є перегляд справи за виключними обставинами. Негативні наслідки порушення Конституції України щодо особи не будуть адекватно усунені тільки констатацією невідповідності положень нормативного акта Конституції і не можуть бути виправлені в інший спосіб, окрім як за допомогою повторного судового провадження. 
50. Держава має забезпечити ефективне поновлення прав через можливість повторного розгляду справи, під час якого суд загальної юрисдикції, зважаючи на рішення Конституційного Суду України, повинен переглянути судове рішення, яке ґрунтувалося на неконституційних положеннях закону, відповідно до закону, який узгоджується з Конституцією (або без застосування закону, який з Конституцією не узгоджується), та на основі юридичної позиції Конституційного Суду України, що повністю відповідає принципу належного врядування. 
51. Тому перегляд судових рішень за виключними обставинами, які ухвалені на підставі положень закону, визнаних неконституційними, є одним із проявів «відповідальності» держави та відповідального публічного урядування. У такий спосіб держава виконує свій обов`язок поновити права, які вона сама й порушила, ухваливши акт, який став об`єктом судового конституційного контролю і визнаний неконституційним. 
52. Гарантуючи таке право особи, законодавець мав на меті забезпечити поновлення порушеного права особи внаслідок застосування у її справі положень закону, які не відповідали Конституції України.
53. Підсумовуючи викладене колегія суддів Касаційного адміністративного суду у цій справі вважає за необхідне відступити від правового висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду від 29.10.2019 у справі № 922/1391/18 про те, що не може бути переглянуте за виключними обставинами судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову, з підстав встановлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта, чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи. 
54. При цьому правильним, на думку колегії суддів, буде таке тлумачення норми пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, за якого особа, якій у задоволенні позову відмовлено, має право на перегляд судових рішень у зв`язку з виключними обставинами, якщо Конституційним Судом України встановлено неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта, чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи. Положення ж цієї статті «якщо рішення суду ще не виконане» у контексті спірних правовідносин слід розуміти так, що словосполучення «якщо рішення суду ще не виконане» стосується неможливості перегляду за виключними обставинами тільки тих судових рішень, які підлягають виконанню (тобто резолютивна частина рішення містить зобов`язання вчинити певну дію, ухвалити рішення, сплатити гроші тощо), та на момент подання заяви про перегляд за виключними обставинами були виконані.  
55. Відповідно до частини третьої статті 346 КАС України, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду. 
56. На переконання колегії суддів правовідносини у цій справі та справі № 922/1391/18 є подібними, оскільки стосуються застосування норм пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України та пункту 1 частини третьої статті 320 ГПК України, аналогічних за змістом.  
57. Крім того, колегія суддів Касаційного адміністративного суду вважає, що ця що справа містить виключні правові проблеми і її необхідно передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. 
58. Великою Палатою Верховного Суду неодноразово наголошувалось на тому, що підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати є обґрунтований висновок суду, який розглядає справу в касаційному порядку, про те, що справа містить виключну правову проблему і метою її вирішення є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права. 
59. Виключну правову проблему належить оцінювати з урахуванням кількісного та якісного критеріїв. З огляду саме на ці критерії має бути підтверджено той факт, що проблема наявна не в одній конкретній справі, але й існує в  інших, або вона може виникнути з урахуванням позиції, щодо якої постає питання юридичної невизначеності.
60. Виключна правова проблема може полягати в недостатньому законодавчому врегулюванні правовідносин, у відсутності сталої судової практики, тривалому існуванні колізій у застосуванні норм права і не усуненні розбіжностей. За  своєю правовою природою така проблема має зачіпати фундаментальні права та свободи особи.
61. Як зазначалося вище, судами касаційної інстанції по різному застосовуються приписи норм процесуального права щодо перегляду за виключними обставинами судових рішень з підстав встановлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане (пункт 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, пункт 1 частини третьої статті 320 ГПК України, пункт 1 частини тетьої статті 423 ЦПК України). 
62. Зокрема, Касаційний адміністративний суд, Касаційний господарський суд уважають, що не може бути переглянуте з вказаних підстав судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено (постанови Касаційного адміністративного суду від 23.11.2021 у справі 808/578/17, від 02.03.2021 у справах 803/376/17 та 806/897/17, від 19.02.2021 об`єднаної палати цього суду в справі №808/1628/18, постанова Касаційного господарського суду від 29.10.2019 у справі № 922/1391/18).
63. Касаційний цивільний суд вважає за можливе переглянути за виключними обставинами з вказаних підстав судові рішення, якими відмовлено у задоволенні позову (постанови від 13.11.2019 справа № 545/1151/16-ц, від 04.11.2020 справа № 389/2004/16-ц).
64. Така різна практика касаційних судів у складі Верховного Суду триває з 2019 року і до сьогодні, розбіжності у застосуванні інституту перегляду за виключними обставини судових рішень з підстав встановлення Конституційним Судом України неконституційності (конституційності) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане, не усунуті. Між тим, ця проблема зачіпає фундаментальні права громадян, зокрема на доступ до суду, права громадян вимагати захисту порушених державою прав внаслідок її діяльності всупереч вимог Конституції України. 
65. Щодо кількісного критерію колегія суддів зауважує, що в Касаційному адміністративному суді з 06.04.2022 перебували у провадженні 3 справи щодо перегляду за виключними обставинами судових рішень з підстав встановлення Конституційним Судом України неконституційності пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ, у судах апеляційної інстанції - 10. 
66. Крім того, колегія суддів зауважує, що у разі задоволення заяви про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30.09.2021 (справа № 140/2217/19), існує ще одна виключна правова проблема, яка полягає у застосуванні пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ. 
67. Цей пункт до визнання його таким, що не відповідає Конституції України був у такій редакції: «Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється». 
68. Резолютивна частина рішення Конституційного Суду України в справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 статті 16-3 Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (справа про посилений соціальний захист військовослужбовців) від 06.04.2022 № 1-р(II)/2022 Справа № 3-192/2020(465/20) ухвалена у такій редакції:
«Конституційний Суд України ухвалив: 
1. Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 4 статті 16-3 Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII зі змінами.
2. Пункт 4 статті 16-3 Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII зі змінами, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
3. Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.
Рішення Конституційного Суду України підлягає опублікуванню у ,,Віснику Конституційного Суду України".».
69. Буквальне розуміння вказаного рішення свідчить про те, що пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ визнаний неконституційним у цілому.
70. Проте у мотивувальній частині рішення Конституційний Суд України зазначив, що перевіряє на відповідність Конституції України приписи Закону щодо обмеження реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком в аспекті його домірності (пропорційності).  При цьому було зроблено узагальнюючий висновок, згідно якого оспорювані приписи Закону, якими встановлено обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі за умови встановлення вищої групи інвалідності (або більшого відсотка втрати працездатності) лише протягом двох років, не узгоджуються з засадничими конституційними цінностями, зокрема такими, як принцип поваги до захисту прав людини, принцип верховенства права в аспекті домірності та вимог щодо соціального захисту військовослужбовців (статті 3, 8, 17, 46 Конституції України).
71. Між тим пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ було встановлено, що якщо військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. 
72. За таких обставин на законодавчому рівні питання щодо права і можливості    військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста отримати одноразову допомогу у вищому розмірі внаслідок встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотка втрати працездатності на даний час залишилось не врегульованим попри те, що Конституційний Суд України не робив будь яких висновків щодо неконституційності норми пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ в цій частині.
73. Колегія суддів зазначає, що на даний час залишився чинним Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерв, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, прийнятий на виконання вимог Закону № 2011-ХІІ, який містить аналогічні приписи щодо можливості отримання одноразової допомоги у вищому розмірі внаслідок встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотка втрати працездатності, що й пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, який визнано неконституційним. Однак застосування його до спірних правовідносин є проблемним з огляду на приписи частини другої статті 7 КАС України, які встановлюють, що суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. 
74. Тому колегія суддів Касаційної інстанції приходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах виникла юридична невизначеність через недостатнє врегулювання на законодавчому рівні питання призначення та отримання одноразової допомоги у вищому розмірі внаслідок встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотка втрати працездатності.  
75. Це є виключною правовою проблемою, яка за своєю природою зачіпає фундаментальні права військовослужбовців на соціальний захист та гарантії такого захисту, особливо в умовах воєнного стану внаслідок військової агресії російської федерації проти України. Вона може бути усунута шляхом формування єдиної правозастосовчої практики у випадку, коли певні суспільні відносини не достатньо врегульовані на законодавчому рівні, що безумовно необхідно для забезпечення розвитку права. 
76. Згідно частини п`ятої статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
77. За кількісним критерієм ця справа відповідає виключній правовій проблемі, оскільки згідно даних ЄДРСР у Касаційному адміністративному суді з 01.01.2022 перебували у провадженні понад 50 касаційних скарг на судові рішення щодо застосування пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ.  
78. Відповідно до частини 1 статті 347 КАС України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. 
79. Частина третя цієї статті визначає, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції.
80. За приписами частини четвертої цієї статті, про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах,  викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 346 цього Кодексу. 
81. На підставі частин третьої та п`ятої статті 346 КАС України колегія суддів дійшла висновку про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Керуючись статтями 341, 346, 347, 355, 359 Кодексу адміністративного України, суд, - 
УХВАЛИВ:
Справу за заявою ОСОБА_2 про перегляд за виключними обставинами постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі №140/2217/19 за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, третя особа -  Волинський обласний військовий комісаріат, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та не оскаржується.
Головуючий суддя                                                                                В.М. Шарапа
Судді                                                                                                    А.А. Єзеров 
                                                                                                    С.М. Чиркін