УХВАЛА

31 серпня 2022 року 

м. Київ
справа №420/1226/21
адміністративні провадження №№К/9901/46115/21, К/9901/46195/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді-доповідача: Мартинюк Н.М.,
суддів: Мельник-Томенко Ж.М., Соколова В.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №420/1226/21
за позовом  ОСОБА_1 
до Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури 
про визнання протиправним і скасування рішення, наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку,

за касаційними скаргами Офісу Генерального прокурора і Одеської обласної прокуратури
на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року 
(головуючий суддя: Танцюра К.О.)
і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2021 року
(головуючий суддя: Танасогло Т.М., судді: Димерлій О.О., Єщенко О.В.).

ВСТАНОВИВ:
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури, в якому просила:
- визнати протиправним і скасувати рішення Четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №33 від 24 листопада 2020 року про неуспішне проходження прокурором Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_1 атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора;
- визнати протиправним і скасувати наказ керівника Одеської обласної прокуратури від 23 грудня 2020 року №3054к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 грудня 2020 року (ліквідація чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури);
- поновити ОСОБА_1 з 30 грудня 2020 року на посаді прокурора Білгород-Дністровської місцевої Одеської обласної прокуратури або на посаді в Одеській обласній прокуратурі, що є рівнозначною (рівноцінною) посаді, з якої звільнено та яка буде існувати на час винесення рішення;
- стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 30 грудня 2020 року до дати постановлення судового рішення. 
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1  з 25 грудня 2001 року безперервно працювала в органах прокуратури. Під час виконання службових обов`язків позивачка неухильно дотримувалась Конституції України, законів та міжнародних зобов`язань України, Присяги працівника прокуратури та сумлінно виконувала свої службові обов`язки; за час роботи в органах прокуратури неодноразово отримувала заохочення, що підтверджується записами у трудовій книжці. 
Одночасно, наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 23 грудня 2020 року №3054 к, позивачку звільнено з посади прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 грудня 2020 року (ліквідація чи реорганізації органу прокуратури, з якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури). 
Позивачка не погоджується зі своїм звільненням з підстав порушення відповідачами порядку проведення атестації. До того ж, ОСОБА_1 зауважила, що з посади та органів прокуратури вона звільнена на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», в той час як Одеська обласна прокуратура не реорганізовувалась.
Вважаючи своє звільнення незаконним, ОСОБА_1 звернулась до суду з метою його оскарження і відновлення своїх порушених трудових прав.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2021 року, адміністративний позов задоволено частково:
- визнано протиправним і скасовано наказ Одеської обласної прокуратури №3054к від 23 грудня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади та органів прокуратури України;
- поновлено ОСОБА_1 з 30 грудня 2020 року на посаді прокурора Білгород-Дністровської місцевої Одеської обласної прокуратури або на посаді в Одеській обласній прокуратурі, що є рівнозначною (рівноцінною) посаді з якої її звільнено;
- стягнуто з Одеської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 03528552; вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 грудня 2020 року до 26 травня 2021 року у розмірі: 105 029,10 грн (сто п`ять тисяч двадцять дев`ять гривень десять копійок).
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Білгород-Дністровської місцевої Одеської обласної прокуратури або на посаді в Одеській обласній прокуратурі, що є рівнозначною (рівноцінною) посаді з якої її звільнено.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць у розмірі: 21218,00 грн (двадцять одна тисяча двісті вісімнадцять гривень).
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
У грудні 2021 року Офіс Генерального прокурора подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2021 року, й ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні позову.
Верховним Судом ухвалою від 28 грудня 2021 року було відкрито касаційне провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
У грудні 2021 року Одеська обласна прокуратура також подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2021 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2021 року, й ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні позову.
Верховним Судом ухвалою від 17 січня 2022 року було відкрито касаційне провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
7 і 8 лютого 2022 року засобами поштового зв`язку до Верховного Суду надійшли клопотання ОСОБА_1 про зупинення проваджень №К/9901/46115/21 і №К/9901/46195/21 у справі №420/1226/21 до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України у справі № 3/116(20) за поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України Закону України від 19 вересня 2019 року №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - «Закон №113-ІХ»).    
На обґрунтування вказаного клопотання позивачка зазначає, що процедура атестації, за результатами якої видано оспорюваний наказ 23 грудня 2020 року №3054к про її звільнення з посади, проведена саме на підставі Закону №113-ІХ, рішення Конституційного Суду України має безпосереднє значення для розгляду його справи по суті. На думку позивачки, у випадку визнання Конституційним Судом України неконституційними норм Закону №113-ІХ, яким передбачені юридичні наслідки непроходження прокурором атестації, буде мати місце скасування юридичних наслідків у виді звільнення з посади, що в силу положень частини першої статті 58 Конституції України дасть суду можливість застосувати таке рішення до спірних правовідносин.
За правилом пункту 3 частини першої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд зупиняє провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
За приписами частин першої та другої статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони  інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.  Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Отже, за чинного правового регулювання закони, інші правові акти або їхні окремі положення втрачають чинність у визначений Конституційним Судом України день, але не раніше дня ухвалення ним рішення. Виключенням із цього правила може бути надання нормі права ретроактивної дії у випадках пом`якшення або скасування юридичної відповідальності фізичної особи.
Під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи слід розуміти те, що обставини, які розглядаються у такій іншій справі, не можуть бути встановлені адміністративним судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, певної черговості розгляду вимог тощо.
Доводи позивачки про необхідність зупинити проваджень у справі, обґрунтовані тим, що конституційність Закону №113-ІХ має безпосередній вплив на вирішення цієї адміністративної справи, а її розгляд до вирішення відповідної справи Конституційним Судом України є неможливим.
Вирішуючи питання щодо зупинення провадження в адміністративній справі з підстав визначених пунктом 3 частини першої статті 236 КАС України, суд повинен належним чином проаналізувати ймовірні наслідки ухвалення Конституційним Судом України рішення за результатом розгляду справи, їхній взаємозв`язок із спірними правовідносинами, що є предметом розгляду в адміністративній справі, підставами позову, і відобразити відповідні висновки у своїй ухвалі.
У спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, пов`язаних із реалізацією Закону №113-IX, зупинення провадження в адміністративних справах до розгляду Конституційним Судом України питання щодо конституційності положень вказаного Закону може бути визнано необхідним за умов дійсної пов`язаності потенційного результату розгляду цього питання із фактичними обставинами адміністративної справи та належного обґрунтування судом необхідності такого зупинення.
Щодо розгляду справи судами упродовж розумного строку, то необхідно зазначити про те, що конституційне провадження у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону № 113-IX розглядається з 24 грудня 2020 року і станом на момент касаційного розгляду ця справа залишається нерозглянутою.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях указував на необхідність дотримання судами держав-учасниць Конвенції принципу розгляду справи судами упродовж розумного строку.
Практика Європейського суду з прав людини з цього питання є різноманітною й залежною від багатьох критеріїв, серед яких: складність справи, поведінка заявника, судових та інших державних органів, важливість предмета розгляду та ступінь ризику терміну розгляду для заявника тощо.
Не вдаючись до детального аналізу практики Європейського суду з прав людини з питання, що розглядається, Верховний Суд ураховує висновки цього суду про те, що трудові спори за своєю природою вимагають оперативного вирішення, ураховуючи значимість цього питання для зацікавленої особи, яка через звільнення втрачає засоби для існування.
Отже, тривале зволікання судами з розглядом трудових спорів, різновидом яких є спори щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, ставить під загрозу дотримання з боку України пункту 1 статті 6 Конвенції.
Аналогічний висновок викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №826/25204/15 та постановах Верховного Суду від 7 квітня 2021 року у справі №200/5251/20-а, від 19 травня 2021 року у справі №200/5360/20-а, від 19 травня 2021 року у справі №360/2163/20.
Отже, невиправдане зупинення провадження у справах цієї категорії є неприпустимим та не відповідає завданням адміністративного судочинства.
Ураховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку про відсутність підстав для зупинення провадження в адміністративній справі.
Керуючись статтями 236, 243, 248, 345, 355, 359 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні клопотань ОСОБА_1 про зупинення проваджень у справі №420/1226/21 за позовом  ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури про визнання протиправним і скасування рішення, наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................
Н.М. Мартинюк 
Ж.М. Мельник-Томенко
В.М. Соколов,
Судді Верховного Суду