Постанова 
Іменем  України
22 червня 2022 року
м. Київ
справа № 572/3061/20
провадження № 61-17494св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., 
Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління поліції охорони у Рівненській області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сарненського районного суду Рівненської області від 13 квітня 2021 року у складі судді Ведяніної Т. О. та постанову Рівненського апеляційного суду від 24 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Гордійчук С. О., Шимківа С. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління поліції охорони у Рівненській області, в якому просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні належною позивачу сходовою кліткою, розташованою у приміщенні, побудованому на земельній ділянці з кадастровим номером 5625410100:01:028:0229 за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом відновлення становища, яке існувало, а саме провести демонтаж технічних засобів комплексу охоронної сигналізації, які призначені для контролю та передачі сповіщень про проникнення на об`єкт чи порушення цілісності його архітектурно-будівельних конструкцій, в приміщенні сходової клітки, розташованої на вказаній земельній ділянці, а також передати позивачу усі ключі від дверного замка на вході до приміщення сходової клітки, побудованого на цій же земельній ділянці.
На обґрунтування позову посилався на те, що він є власником реконструйованого об`єкта нерухомості, нежилого приміщення площею 368,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, на якій побудований об`єкт нерухомості. Відповідач встановив на вході та сходовій клітці в належному йому об`єкті нерухомості засоби централізованої охорони майна та не надав йому код від сигналізації і ключ від самовільно зміненого замка на вхідних дверях. Такі протиправні дії відповідача позбавляють позивача як власника майна користуватись приміщенням та виконувати зобов`язання перед орендарем в частині забезпечення безперешкодного доступу орендаря та його відвідувачів до орендованого приміщення.
Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 13 квітня 2021 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки, на думку суду, справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що сторони у справі є фізичними особами - підприємцями, а спір виник щодо здійснення у спірному приміщенні підприємницької діяльності.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 24 вересня 2021 року ухвалу Сарненського районного суду Рівненської області від 13 квітня 2021 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спір виник між фізичними особами - підприємцями щодо здійснення господарської діяльності з використанням частини спірної будівлі, розташованої на земельній ділянці на АДРЕСА_1 , переданій у власність підприємцю ОСОБА_1 для реконструкції частини виробничого корпусу № 2 під продовольчий магазин, тому спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що спір виник щодо позбавлення позивача можливості користуватися сходовою кліткою (місцем загального користування), вбиральнею, та мати безперешкодний доступ до приміщення у будь-який час. Між сторонами відсутні господарські відносини, спір не пов`язаний зі здійсненням господарської діяльності.
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: статей 24, 25, 26, 316, 317, 319, 320 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 2, 42 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статті 19 ЦПК України, статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). 
У грудні 2021 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_2 просив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
На обґрунтування відзиву посилається на те, що сторони у справі є фізичними особами - підприємцями, а спірне приміщення використовується у господарській діяльності, тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що цей спір підлягає розгляду в порядку господарської юрисдикції.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2021 року відкрито касаційнепровадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі частини другої статті 389 ЦПК України.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, щозгідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань як позивач, так і відповідач є зареєстрованими фізичними особами - підприємцями (а. с. 158, 159).
Відповідно до копії державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 281690, земельна ділянка, розташована на АДРЕСА_1 , передана у власність підприємцю ОСОБА_1 для реконструкції частини виробничого корпусу № 2 під магазин непродовольчих товарів.
Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.
Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України».
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
У своїх рішеннях ЄСПЛ зазначав, що для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Bellet v. France» (Белле проти Франції).
У розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.
Отже, «суд, встановлений законом» охоплює поняття юрисдикції суду, визначеної процесуальним законом. 
Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
При визначенні питання належності спору до юрисдикції суду постає два питання: по-перше, чи підлягає спір вирішенню судами, тобто чи є він юридичним в розумінні статті 124 Конституції України, якщо так, то до юрисдикції якого суду належить вирішення такого спору. 
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. 
Тобто, за загальним правилом критеріями належності справи до господарського судочинства є в сукупності суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. 
Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (стаття 24 ЦК України).
Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.
Згідно зі статтею 26 ЦК України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин. 
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). 
Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. 
Отже, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. 
Відповідно до статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина дев`ята статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»). 
Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх. 
Отже, наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах. 
Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10, від 05 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17.
Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 29 грудня 2005 року між Закритим акціонерним товариством «Сарненський ремонтно-механічний завод» та ОСОБА_1 як фізичною особою укладено договір купівлі-продажу 17/100 частини будівлі, що складається з цеху 5 - виробничого корпусу № 2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08 лютого 2020 року ОСОБА_1 внаслідок реконструкції 17/100 частини виробничого корпусу № 2 є власником нерухомого майна, загальною площею 368, 8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням виконавчого комітету Сарненської міської ради Рівненської області від 01 квітня 2020 року № 112, за зверненням ОСОБА_1 змінено адресу об`єктам нерухомого майна - магазину непродовольчих товарів та земельній ділянці, що знаходяться на АДРЕСА_1 , на АДРЕСА_1 .
Отже, спірні правовідносини виникли між сторонами щодо усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням, яке належить на праві власності позивачу як фізичній особі, загальною площею 368,8 кв. м, що розташоване на АДРЕСА_1 , та має сполучення із нежитловим приміщенням, яке належить на праві власності відповідачеві та розташоване на АДРЕСА_1 .
Позивач зазначає, що на вході та сходовій клітці в належному йому майні відповідач встановив засоби централізованої охорони майна та не надав йому код від сигналізації та ключі від самовільно зміненого замка на вхідних дверях. 
Закриваючи провадження у справі з підстав належності зазначеного спору до господарської юрисдикції, суди попередніх інстанцій зазначили, що позивач та відповідач є фізичними особами - підприємцями, а спірне приміщення використовується у підприємницькій діяльності.
Водночас суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що між позивачем та відповідачем відсутні будь-які договірні правовідносини щодо спірного нежитлового приміщення та здійснення господарської діяльності.
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 07 вересня 2021 року у справі № 918/139/21.
Позовні вимоги позивача у цьому спорі обґрунтовані вчиненням відповідачем як власником нерухомого майна, що прилягає до спірного приміщення позивача, яке останній придбав як фізична особа, протиправної поведінки, шляхом недопуску позивача до належного йому майна, що порушує права позивача на користування та розпорядження майном, а тому такий спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про закриття провадження у справі, що є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами касаційного перегляду ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Сарненського районного суду Рівненської області від 13 квітня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 24 вересня 2021 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
Судді:                                                                                                             А. С. Олійник
                                                                                                                   С. О. Погрібний
                                                                                                                   Г. І. Усик
                                                                                                                   В. В. Яремко