РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 червня 2022 року
м. Рівне
Справа № 562/3695/17
Провадження № 22-ц/4815/413/22
Рівненський апеляційний суд:
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий : Боймиструк С.В.,
судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,
секретар судового засідання: Пиляй І.С.,
за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Єфремова Євгена Олександровича на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна, набутого під час спільного проживання однією сім`єю,
В С Т А Н О В И В :
В жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила суд постановити рішення, яким встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачки та ОСОБА_4 в період з липня 2001 року по січень 2015 року, набуття ними в цей період нерухомого майна, визнати за нею з врахуванням інтересів неповнолітньої дитини право власності на 65% земельної ділянки та 65% розташованого на ній житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 припинити.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 уточнила свої позовні вимоги, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки та 1/2 частку розташованого на ній житлового будинку з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона та відповідач з липня 2001 року по січень 2015 року проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5 . В період проживання однією сім`єю за рахунок спільних коштів сім`ї та в інтересах сім`ї ними набуто земельну ділянку та розташований на ній недобудований житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . Протягом спільного проживання та ведення спільного господарства зазначений житловий будинок було завершено будівництвом. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.10.2019 року №184462082 право власності на зазначене нерухоме майно 28.02.2014 року зареєстровано за ОСОБА_4 за № 4899565.
В обґрунтування позовних вимог надала суду рішення Здолбунівського районного суду від 04.04.2014 року по справі № 562/631/14-ц про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на її користь на утримання сина ОСОБА_5 , копію Будинкової книги з відміткою про реєстрацію ОСОБА_4 житловому приміщенні, належному позивачці ОСОБА_2 , копії кредитних договорів та додаткових угод до них з інформацією про отримання кредитів та поручителів.
Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 листопада 2021 року позов задоволено.
Позов  ОСОБА_2 до  ОСОБА_4  про поділ майна набутого за час спільного проживання однією сім`єю -  задоволено.
Встановлено факт проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з липня 2004 року по січень 2015 року.
Припинено право власності спільної сумісної власності ОСОБА_2 відносно відповідача ОСОБА_4 та визнати за ОСОБА_2 право часткової власності на 1/2 частки земельної ділянки по АДРЕСА_1 та 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник  ОСОБА_4 - адвокат Єфремов Євген Олександрович подав апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що суд посилався на обставини, які визнав преюдиційними, встановлені у рішенні Здолбунівського районного суду Рівненської області у справі №562/631/14-ц від 04.04.2014 року. Однак у цій справі факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу не встановлювався та не оцінювався, оскільки позивачка взагалі не просила встановити такий факт або вирішити спір, який пов`язаний з встановленням такого факту.
Крім того, зазначає, що у позовній заяві ОСОБА_2 у справі №562/631/14-ц підтвердила той факт, що спільне життя з відповідачем припинилось ще до 2014 року.
Стверджує, що висновки суду щодо доведеності обставин проживання сторін у період з 2004 по 2015 рік однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що ґрунтується на показах свідків є помилковим і не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються тими ж свідками.
Щодо встановлення обсягу майна, набутого позивачкою та відповідачем під час спільного проживання однією сім`єю вказує, що спірна земельна ділянка та житловий будинок ніколи не придбавався за спільні кошти сторін, оскільки вказане нерухоме майно належить ОСОБА_4 на праві особистої власності в силу приписів п.5 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України. На момент придбання земельної ділянки на ній вже знаходився об`єкт незавершеного будівництва, зокрема був фундамент, підведені комунікації, будівля мала декілька поверхів. Ставить під сумнів показання свідків щодо використання кредитних коштів на будівництво. При цьому зазначає, що усі внутрішні оздоблювальні роботи, остаточні комунікації будинку та введення його в експлуатацію здійснювалось у 2014-2015 роках, в той час коли спільне життя із позивачем припинилось ще до 2014.
Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що наявність кредитних договорів та договорів поруки, є підтвердженням наявності прав та обов`язків позивачки та відповідачки.
Також стверджує, що факт реєстрації відповідача в житловому приміщенні позивача не є безумовним фактом, що підтверджує фактичне проживання особи у даному майні та користування ним.
Зазначає про обрання позивачкою неналежного способу судового захисту. Земельна ділянка та житловий будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , оскільки була безоплатно отримана ним із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації. При цьому, суд нехтуючи презумпцією особистої власності Відповідача та не спростовуючи її припиняє право спільної сумісної власності. Про встановлення на спірне майно права спільної сумісної власності, замість права особистої власності Відповідача, немає судового рішення. Таке право взагалі не підтверджується жодним доказом у справі та незаконно виділяє у власність ОСОБА_2 1/2 частку нерухомого майна, яке належить Відповідачу. Належним способом захисту в даному випадку було б визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності, і в наступному в силу приписів ст. 120 ЗК України, міг здійснюватись поділ земельної ділянки у розмірі частки права власності у спільному майні будинку.
Просить рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
У поданих доповненнях до апеляційної скарги зазначає, що з 2004 року і до 2008 року будівництвом будинку на спірній земельній ділянці займався забудовник ОСОБА_6 і на момент виділення її у власність будинок був на стадії готовності понад 70%. Таким чином ОСОБА_4 отримав безкоштовно у власність як земельну ділянку, так і об`єкт незавершеного будівництва, що знаходився на цій ділянці.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає, що суд вірно застосував правила ч.4 ст.82 ЦПК України. Апелянт не спростував доводи позивача щодо проживання в її квартирі належними та допустимими доказами. Вказує, що кредитні договори та договори поруки підтверджують наявність взаємних прав та обов`язків позивачки і відповідача та наявність єдиного сімейного бюджету. Стверджує, що факт проживання однією сім`єю підтверджується постановами місцевого суду про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї. Посилається на рішення суду від 09.04.2013 року у справі № 562/606/13ц, яким підтверджується факт будівництва спірного житлового будинку на земельній ділянці переданій у власність ОСОБА_4 . Вважає, що враховуючи закріплений нормами ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, місцевий, суд, ухвалюючи рішення щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 земельної ділянки діяв в межах вимог законодавства. Щодо доказів долучених до апеляційної скарги вказує, що вони підтверджують лише ті обставини, що в 2006 році гр.. ОСОБА_6 , було дано дозвіл на будівництво житлового будинку на відповідній земельній ділянці, а в 2008 році зазначена ділянка була передана у приватну власність відповідачу. Натомість зазначені апелянтом доводи спростовуються довідкою Головного управління Держгеокадастру України в Рівненській області від 17.05.2022 року № 29-17-0.2-1642/2-22, згідно з якою земельна ділянка з кадастровим номером 5622680600:06:001:0019 сформована на підставі Проекту землеустрою «щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та гр. ОСОБА_4 за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови с. Ільпінь на території Богдашівської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області», затвердженого рішенням Богдашівської сільської ради від 16.05.2008 року № 294, згідно якого земельна ділянка вільна від забудови на момент її відведення.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно п.5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: зокрема і про проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
При застосуванні статті 74 СК України необхідно виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України потрібно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалася на рішення Здолбунівського районного суду №562/631/14-ц від 04 квітня 2014 року про стягнення аліментів, свідоцтво про народження дитини – сина ОСОБА_5 , на записи в будинковій книзі з відміткою про реєстрацію.
Відповідно  до  ч. 4 ст. 82 ЦПК  України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
При розгляді  справи №562/631/14-ц судом  встановлено, що сторони  перебували у цивільному шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на утримання якого і стягувались аліменти.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Тобто, законодавець розмежовує поняття проживання та реєстрація і допускає проживання не за місцем реєстрації, тому записи в будинковій книзі є визначальними для встановлення факту проживання однією сім`єю.
З записів будинкової книги вбачається, що з 14.08.2004 року по 15.12.2011 року ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 у якій проживала ОСОБА_2 , що підтвердили і свідками по справі.
Отже, факт проживання сторін однією сімє`ю знайшов своє підтвердження по справі.
Відповідно до ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності відносно спірного майна з відповідачем ОСОБА_4 та визнання за нею права часткової власності на 1/2 частки земельної ділянки та 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , то первинно мали б бути доведені обставини виникнення права спільної сумісної власності, однак такі обставини по справі не доведені належними та допустимими доказами.
Тобто, такі вимоги ОСОБА_2 , як і рішення місцевого суду в цій частині, є передчасними, оскільки в матеріалах справи до ухвалення рішення від 01 листопада 2021 року відсутні будь-які документи, які підтверджують не тільки право позивачки на частину будинку і земельної ділянки, але й відсутні належні докази (документи), які просто підтверджують існування такої земельної ділянки та будинку за адресою: АДРЕСА_1 на території Богдашівської сільської ради та їх належність відповідачу.
       З огляду на вимоги ч.2,3 ст.367 ЦПК України, колегія суддів не досліджує докази подані в стадії апеляційного розгляду, оскільки не вбачає підстав неможливості їх подання до суду першої інстанції.
За таких обставин, місцевий суд не в повній мірі дотримався норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, не всі його висновки відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування в частині вимог про припинення спільної сумісної власності сторін на спірне майно та визнання за позивачкою прав на Ѕ частки за їх недоведеністю, з ухваленням нового рішення відповідно до заявлених позовних вимог.
Згідно ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За подачу позовної заяви ОСОБА_2 за дві немайнові позовні вимоги підлягав до сплати судовий збір у розмірі в розмірі 1280,00 грн.
Судові витрати за подання апеляційної скарги, понесені відповідачем документально підтверджуються в розмірі 1920,00 грн.
Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову, судовий збір підлягає стягненню:
- з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 - в розмірі 640 грн. (задоволена позовна вимога немайнового характеру);
- з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 – в розмірі 960 грн. (вимоги, у задоволенні яких позивачеві відмолено).
З урахуванням викладеного, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 320 грн. із розрахунку: 960 грн. – 640 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.
Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 листопада 2021 року скасувати в частині вимог про припинення право спільної сумісної власності ОСОБА_2 відносно відповідача ОСОБА_4 та визнання за ОСОБА_2 права часткової власності на 1/2 частки земельної ділянки по АДРЕСА_1 та 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 та ухвалити нове, яким у задоволенні цих вимог  ОСОБА_2 відмовити.
В решті рішення залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 320 гривень судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23 червня 2022 року.

Головуючий                                                        С.В. Боймиструк

Судді:                                                                С.О. Гордійчук

                                                                       Н.М. Ковальчук