ПОСТАНОВА 
Іменем України

17 серпня 2022 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 405/3776/19
провадження № 22-ц/4809/711/22 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.,
       за участю секретаря судового засідання Завітневич О.І.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 ,
відповідач –  ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19 квітня 2022 року у складі судді Драного В.В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У травні 2019 року ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку поділу майна подружжя.
В обґрунтування позову зазначала, що 01.11.1997 по 04.08.2017 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 . В період шлюбу у них народилося двоє дітей - донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Позивач вказувала, що під час шлюбу 20.04.2014 вони з чоловіком придбали садовий будинок АДРЕСА_1 , площею 594,24 кв.м вартістю 68 100 грн. та земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 594,24 кв.м, кадастровий номер 3510100000:10:092:0118, за тією ж адресою, вартістю 25053 грн. 
Зазначала, що після народження молодшої доньки ОСОБА_5 державою була виплачена частинами соціальна допомога при народженні дитини, всього у розмірі 41280 грн. Між сторонами була усна домовленість про те, що дані кошти будуть оформлені як вклад в банк з метою отримання процентів та в подальшому будуть використані для купівлі будинку для доньки ОСОБА_5 . 
Позивач вказувала, що між нею та ПАТ «УкрСиббанк» 06.12.2012, 11.01.2013, 12.04.2013, 10.10.2013 та 09.01.2014 було укладено договори банківських вкладів. В подальшому дані кошти були зняті з рахунку в банку та витрачені для купівлі вказаного нерухомого майна.
На даний час відповідач проживає в даному будинку зі своєю новою сім`єю, позивача та дітей до нього не впускає. 
ОСОБА_1 вважає, що її майнові права та молодшої доньки ОСОБА_5 порушені, оскільки дане нерухоме майно було придбано в період шлюбу з відповідачем для молодшої дитини за частину коштів, які належали їй особисто, а право власності на дане майно зареєстроване лише за відповідачем. 
Посилаючись на зазначені обставини, просила визнати право власності за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на 1/2 частину садового будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_1 , садове товариство « ІНФОРМАЦІЯ_3 », кадастровий номер 3510100000:10:092:0118; визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/4 частину вказаного садового будинку та 1/4 частину вказаної земельної ділянки; визнати право власності за ОСОБА_3 на 1/4 частину вказаного садового будинку та 1/4 частину вказаної земельної ділянки.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19 квітня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. 
Суд дійшов висновку, що оскільки позовні вимоги полягають у визначенні розміру часток у праві спільної сумісної власності подружжя, визначений позивачем спосіб поділу не може вважатися належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача ОСОБА_1 на відповідну частину спірного нерухомого майна та не призведе до досягнення тієї правової мети, яку ставила перед собою сторона позивача.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_6 зазначено, що рішення суду першої інстанції є протиправним і незаконним, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована, зокрема, тим, що судом першої інстанції при винесенні рішення по справі не враховано, що на момент купівлі будинку та земельної ділянки позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі та мали усну домовленість між собою, що даний будинок на земельна ділянка купується для доньки ОСОБА_5 , за кошти які були отримані після її народження та покладені в банк під відсотки, є цільовими і покликані використовуватись батьками на розвиток дитини. 
       Представник позивача зазначала, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не враховано, той факт, що договір купівлі-продажу підписувався лише одним із подружжя, а саме - ОСОБА_3 . Даний договір  ОСОБА_1  особисто не підписувався так як подружжям надавалась тільки згода на укладення договору купівлі-продажу.
       Зауважує, що оскільки кошти були витрачені на купівлю будинку та земельної ділянки, які були отримані позивачем, від держави, при народженні доньки, тому слід вважати, що дані кошти є власністю доньки, а батьки користувачами та це майно було набуте батьками спеціально для дитини, за різними правочинами (договір купівлі - продажу), який було оформлено на відповідача, а тому слід вважати, що малолітня ОСОБА_2 є власником даної частки 1/2 частини садового будинку та 1/2 частини земельної ділянки.
       Просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_7 зазначив, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а рішення суду законним та обґрунтованим. Зауважив, що згідно норм чинного законодавства, допомога при народженні дитини є цільовою виплатою, яка виплачується державою одному з батьків дитини, а не дитині з метою створення належних умов для її повноцінного утримання та виховання.
Вважає, що позивачем не надано доказів, що спірне нерухоме майно придбане за рахунок спільної праці чи спільних коштів.
Також, зазначає, що позивачем при поданні позову не взято до уваги, що на час звернення до суду вже не існувало майна, поділ якого просить здійснити позивач, оскільки Рішенням дванадцятої сесії сьомого скликання Міської ради міста Кропивницького «Про переведення садових (дачних) будинків у садових товариствах м. Кропивницький у жилі будинки» № 1797 від 06.09.2018 переведено садовий будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_3 згідно з договором купівлі-продажу від 02.04.2014 № 150, у жилий будинок з присвоєнням адреси: АДРЕСА_1 .
Враховуючи зазначене, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Суд першої інстанції встановив такі обставини
       Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 у період з 01.11.1997 року по 22.08.2017 року перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 від 01.11.1997 року та рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04.08.2017 року (а.с. 11, 14).
Від спільного шлюбу сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мають дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (а.с. 12, 13).
Як вбачається з договору банківського вкладу (депозиту) № 26357263507100 UAH від 06.01.2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсиббанк», ОСОБА_1 здійснила вклад у банку у розмірі 11000 грн., строк зберігання до 11.01.2013 року, процентна ставка 14,5 % річних. 11.01.2013 року ОСОБА_1 отримала кошти в сумі 13612,59 грн. (11000+1612,59) (а.с. 36, 39, 40).
Згідно договору банківського вкладу (депозиту) № 26302263507100 UAH від 11.01.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсиббанк», ОСОБА_1 здійснила вклад у банку у розмірі 23612,59 грн., строк зберігання до 12.04.2013 року, процентна ставка 20,0 % річних. 12.04.2013 року ОСОБА_1 отримала кошти в сумі 1164,46 грн. (а.с. 35, 40).
Відповідно до договору банківського вкладу (депозиту) № 26301263507101 UAH від 12.04.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсиббанк», ОСОБА_1 здійснила вклад у банку у розмірі 29377,05 грн., строк зберігання до 10.10.2013 року, процентна ставка 14,0 % річних. 10.10.2013 року ОСОБА_1 отримала кошти в сумі 31405,29 грн. (29377,05+2028,24) (а.с. 33, 39, 41).
Згідно договору банківського вкладу (депозиту) № 26301263507102 UAH від 10.10.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсиббанк», ОСОБА_1 здійснила вклад у банку у розмірі 36405,29 грн., строк зберігання до 09.01.2014 року, процентна ставка 12,0 % річних. 09.01.2014 року ОСОБА_1 отримала кошти в сумі 41459,69 грн. (40382,49+1077,20) (а.с. 34, 38, 41).
Як вбачається з відповіді на запит суду Управління соціального захисту населення Подільської районної у м. Кропивницькому ради від 11.03.2020 року № 872/44-2, ОСОБА_1 отримала допомогу при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 8320 грн. одноразово та за період з 01.10.2011 року по 30.09.2015 року в розмірі 866,67 грн. щомісяця, а всього 49920,16 грн., також допомогу по догляду за дитиною у розмірі 130 грн. за період з 01.12.2011 року по 30.06.2014 року щомісяця, а всього 4030 грн. Виплата державних допомог здійснювалася через банківську установу АТ «Укрсиббанк» (а.с. 104).
02.04.2014 року відповідач ОСОБА_3 , за згодою дружини ОСОБА_1 , придбав садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 594,24 кв.м., кадастровий номер 3510100000:10:092:0118, розташовані в м. Кропивницькому, що підтверджується відповідними договорами купівлі-продажу від 02.04.2014 року, посвідченими приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Мамченко А.А., зареєстрованими в реєстрі за № 153 та № 150 (а.с. 20-24, 25-31).
Рішенням Міської ради міста Кропивницького від 06.09.2018 року № 1797 садовий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 46,8 кв.м., який належить на праві власності ОСОБА_3 , переведено у жилий будинок з присвоєнням адреси: АДРЕСА_1 (а.с. 77). Дані зміни щодо будинку та земельної ділянки були внесені і до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом № 153439507 від 22.01.2019 року (а.с. 76).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
В судовому засіданні позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити. Представник відповідача просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і статті 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частині перша статті 70 СК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.
Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18.
Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).
Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.
Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.
За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення  договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.
Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.
Так, зважаючи на передбачену законодавчими приписами можливість спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям, необхідним є надання оцінки, із відповідним обґрунтуванням їх відхилення або прийняття, тим аргументам, якими один із подружжя доводить належність такого майна йому особисто на праві приватної власності. 
Судом першої інстанції установлено, що сторони з 01.11.1997 по 04.08.2017 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу сторони придбали садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 594,24 кв.м., кадастровий номер 3510100000:10:092:0118, розташовані в м. Кропивницькому, що підтверджується відповідними договорами купівлі-продажу від 02.04.2014.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалась на те, що вказане нерухоме майно було придбане за рахунок коштів з банківських вкладів (депозитів) та отриманих від них відсотків, які були оформлені нею після отримання державної допомоги при народженні дитини з метою подальшого їх використання в інтересах дитини - ОСОБА_2 .
Згідно з частиною 1 статті 175 СК України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності. 
У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (частина 2 ст. 175 СК України).
Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю дитини, якщо воно набуто батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тією особою, яка її спростовує.
З матеріалів справи вбачається, що 02.04.2014 ОСОБА_3 , за згодою дружини ОСОБА_1 , придбав садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 594,24 кв.м., кадастровий номер 3510100000:10:092:0118, розташовані в м. Кропивницькому, що підтверджується відповідними договорами купівлі-продажу від 02.04.2014 року, посвідченими приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Мамченко А.А., зареєстрованими в реєстрі за № 153 та № 150 (а.с. 20-24, 25-31).
Судом першої інстанції достовірно встановлено, що спірне майно придбано сторонами за час шлюбу та проживання однією сім`єю, подружжя мало спільний бюджет на час придбання спірного майна. При цьому  ОСОБА_1 не надано достатніх доказів того, що вона здійснювала вклади саме з грошових коштів, отриманих нею в якості державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 . 
Відповідно до ст. 3 Закон України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21.11.1992 №2811-ХІІ призначаються такі види державної допомоги сім`ям з дітьми, зокрема, допомога при народженні дитини.
Відповідно до ст. 10 Закон України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21.11.1992 №2811-ХІІ допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.
Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751.
Пунктом 10 допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини, опікуну, які постійно проживають разом з дитиною, з метою створення належних умов для її повноцінного утримання та виховання.
Допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.
Під час розгляду справи позивачем жодними доказами не підтверджено факт наявності усної чи письмової домовленості між нею та відповідачем про те, що кошти, отримані позивачем в якості державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , будуть використані як вклад в банк з метою отримання процентів та в подальшому будуть використані для купівлі будинку для дитини ОСОБА_2 .
Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи.
Інші доводи апеляційної скарги також суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи, а тому підстав для його скасування немає.
Враховуючи зазначене та відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19 квітня 2022 року залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 22 серпня 2022 року.

Головуючий суддя                                                        А.М. Головань

Судді                                                                                О.Л. Карпенко

                                                                                       С.І. Мурашко