Справа № 451/711/21                 Головуючий у 1 інстанції: Куцик-Трускавецька О.Б. 
Провадження № 22-ц/811/4369/21         Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія: 46 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

31 травня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Симець В.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного Товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди завданої смертю.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 12 вересня 2018 року поблизу залізничного вокзалу у м. Броди на її чоловіка, ОСОБА_2 , наїхав потяг № 3001 у складі електровоза ВЛ-80 № 122 під керуванням машиніста ОСОБА_3 , який слідував по маршруту Здолбунів-Львів, внаслідок чого ОСОБА_2 від отриманих травм загинув на місці події. Стверджує, що вони прожили з чоловіком разом однією сім`єю 25 років, виховали чотирьох дітей, вони були надзвичайно близькими, відтак вона зазнала непоправної втрати, що спричинило їй значні душевні страждання та переживання, які є не лише одномоментними, але й триваючими. Зазначає, що її з чоловіком об`єднували тісні стосунки, вона отримувала підтримку та допомогу від нього, а смерть чоловіка повністю змінила її життя у всіх сферах та зруйнувала нормальні життєві зв`язки. Вказує, що машиніст потяга є працівником АТ «Укрзалізниця», яка є власником потяга, відтак зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану її працівником під час виконання, яку вона оцінює в розмірі 400 000 грн., оскільки вважає, що саме такий розмір моральної шкоди буде розумними та справедливим. З наведених підстав просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 400 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. 
Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 150 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави 1500 грн. судового збору.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. 
Рішення суду оскаржило Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що розмір стягнутої моральної шкоди є необгрунтовним, оскільки причиною аварії стала груба необережність самого потерпілого та порушення ним правил безпеки руху та експлуатації залізничного транспорту. Зазначає, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, судом не взято до уваги факт перебування загиблого у стані алкогольного сп`яніння, що сприяло створенню небезпеки для потерпілого. Вважає, що у випадку, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні має бути відмовлено. Вказує, що стягнутий судом розмір відшкодування моральної шкоди у п`ятнадцять разів перевищує розмір моральної шкоди, який суди стягували своїми рішеннями у подібних правовідносинах. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Оскільки текст постанови складено 31 травня 2022 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 23 травня 2022 року, датою ухвалення постанови є саме 31 травня 2022 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що з незалежно від відсутності вини водія електропотяга, АТ «Українська залізниця», як власник джерела підвищеної небезпеки, зобов`язано відшкодувати позивачу моральну шкоду, завдану смертю її чоловіка, в розмірі 150 000 грн., що буде достатнім та справедливим, враховуючи грубу необережність потерпілого, яка сприяла виникненню шкоди, та перебування його в стані алкогольного сп`яніння.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом встановлено, що 12 вересня 2018 року о 18 год. 24 хв. вантажний поїзд № 3001, рухаючись по маршруту Здолбунів-Львів в напрямку Львова, в голові якого був електровоз ВЛ-80 № 122, під керуванням машиніста ОСОБА_4 та помічника машиніста ОСОБА_5 (ПЧ 14 Здолбунів), тягнучи 44 гружених вантажних вагонів та 11 порожніх вантажних вагонів вагою 4 104 тони під час руху по колії №1 на 43 кілометрі 400 метрів застосував термінове гальмування, смертельно травмував чоловіка, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1, котрий, незважаючи на попереджувальні звукові сигнали та наближення поїзда, став переходити залізничну колію справа наліво відносно напрямку руху.
Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Березівської сільської ради Радехівського району Львівської області 14 вересня 2018 року, підтверджується, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
13 вересня 2018 року розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, про що внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018140160000539.
Постановою старшого слідчого СВ Бродівського ВП Золочівського ВП ГУ НП у Львівській області Білика І.Ю. про закриття кримінального провадження від 31 грудня 2018 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018140160000539 від 13 вересня 2018 року, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. 
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 , виданим Березівською сільською радою народних депутатів Радехівського району Львівської області 29 вересня 1983 року (т. 1 а.с. 18).
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
У п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст.1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України).
Відповідно до роз`яснень п. 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст. 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події. (п.1 ч. ст. 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (ч. 2 ст. 1168 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, смерть ОСОБА_2 настала внаслідок наїзду на нього електровоза ВЛ80 № 122, під керуванням ОСОБА_3 , тобто, шкода позивачам завдана джерелом підвищеної небезпеки, яким є електровоз, а позивачем у справі є дружина загиблого.
Згідно з довідкою № ТЧ-14-2/527 від 07 квітня 2021 року, виданою ВСП «Локомотивне депо Здолбунів» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Перепелиця Р.В. з 12 липня 2005 року і на день видачу довідки працює у виробничому ВСП «Локомотивне депо Здолбунів» Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», а на посаді машиніста електровоза з 26 серпня 2015 року.
Електровоз серії ВЛ80к № 122 перебуває на балансі ВП «Локомотивне депо Козятин» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця».
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Оскільки, працівником Акціонерного товариства «Українська залізниця» під час виконання ним своїх трудових обов`язків, керуючи електровозом, який перебував на балансі Акціонерного товариства «Українська залізниця», завдано ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну смертю її чоловіка, відшкодування такої підлягає стягненню саме з Акціонерного товариства «Українська залізниця».
Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до абз. 1 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 1193 ЦК України). 
На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що сам факт трагічної загибелі ОСОБА_2 спричинив моральні страждання та переживання його дружині, яка, усвідомлюючи втрату чоловіка, розуміючи те, що, втративши його назавжди, позбавлена можливості отримувати підтримку та допомогу загиблого, зазнала моральних страждань та переживань. 
Враховуючи глибину моральних переживань та душевних страждань, яких зазнала дружина загиблого, ОСОБА_1 , у зв`язку зі смертю свого чоловіка, зважаючи на обставини загибелі ОСОБА_2 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, ступінь вини загиблого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що грошова компенсація моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, в розмірі 150 000 грн. відповідатиме вимогам розумності, виваженості та справедливості.  
Доводи апеляційної скарги про те, що у відшкодуванні моральної шкоди має бути відмовлено в повному обсязі у зв`язку з тим, що виникненню шкоди, яка полягала у заподіянні смерті ОСОБА_2 , сприяла груба необережність потерпілого, а саме: порушення ним Правил поведінки громадян на залізничному транспорті, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, чим він створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків у вигляді заподіяння йому смерті, не заслуговують на увагу, оскільки перебування потерпілого в нетверезому стані та наявність в його діях вини у вигляді грубої необережності є підставою для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, що було враховано судом першої інстанції, однак не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, в повному обсязі.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» - залишити без задоволення.
Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2021 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.
Постанова складена 31.05.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк