УХВАЛА
23 травня 2022 року                                                                                                              
м. Київ
 
справа № 170/324/19
провадження № 51-1485 ск 22
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Шацького районного суду Волинської області від 03 вересня 2020 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року, 
встановив:
За вироком Шацького районного суду Волинської області від 03 вересня 2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
засуджено за ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі –КК) до покарання 
у виді громадських робіт на строк 150 годин.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 3 000 гривень на відшкодування заподіяної моральної шкоди та 2 000 гривень витрат на правову допомогу. 
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року вказаний вирок суду першої інстанції змінено. 
Звільнено ОСОБА_4 від призначеного покарання у виді громадських робіт 
на строк 150 годин у зв`язку із закінченням строків давності.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 10 000 гривень компенсації 
на відшкодування моральної шкоди та 5 000 гривень витрат, пов`язаних 
із наданням правової допомоги.
За вироком суду  ОСОБА_4 засуджено за те, що він 05 квітня 2019 року близько 
12 години на території господарства, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_2 , 
в результаті конфлікту, що раптово виник на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_5 , повалив останнього на землю та сидячи на ньому зверху пальцями рук надавив останньому на ділянку очей, в результаті чого заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у вигляді осадження в ділянці обох повік правого та лівого ока, що згідно висновку судово-медичної експертизи за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.
У касаційній скарзі засуджений ставить вимогу про скасування судових рішень щодо нього у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 
ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. 
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій постановили обвинувальні вироки відносно нього на підставі висновку експерта 
№ 40 від 23 квітня 2019 року, в якому ніби зроблено висновок про те, що потерпілому ОСОБА_5 були нанесені тілесні ушкодження, які носять ознаки легких тілесних ушкоджень. Однак, як вказує засуджений, такого висновку у цій експертизі немає. Крім того, зазначає, що він діяв у межах необхідної оборони, оскільки ОСОБА_5 напав на нього першим, а тому у його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такої думки.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, 
що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції виходить з обставин справи, які встановлені судовими інстанціями.
Як убачається з наданих копій судових рішень, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 в умисному легкому тілесному ушкодженні, ґрунтуються 
на всебічному, повному й неупередженому дослідженні доказів з точки зору 
їх належності, допустимості, достовірності й достатності та є правильними.
Згідно з вироком суду зазначені обставини підтверджуються: показаннями потерпілого ОСОБА_5 , свідка ОСОБА_6 ; рапортами начальника СРПП № 3 Шацького ВП Любомльського ВП ГУНП у Волинській області; протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05 квітня 
2019 року; повідомленням чергового лікаря № 87 від 05.04.2019 року на ім`я начальника Шацького ВП Любомльського ВП ГУНП у Волинській області 
про отримання ОСОБА_5 тілесних ушкоджень - забою грудної клітки зліва, осадження обох очей; висновком експерта № 40 від 23 квітня 2019 року з якого вбачається, що виявлені у ОСОБА_5 тілесні ушкодження у вигляді осадження в ділянці обох повік правого та лівого ока носять ознаки легких тілесних ушкоджень; протоколом проведення слідчого експерименту із фото-таблицями 
від 16 травня 2019 року, проведеного за участю ОСОБА_4 , відповідно до якого 
він детально розказав та показав як повалив потерпілого на спину, сів на нього зверху, схопив обома руками ОСОБА_5 за голову та пальцями рук надавлював йому в ділянці обох очей; протоколом проведення слідчого експерименту із фото-таблицями від 16 травня 2019 року, проведеного за участю ОСОБА_5 , під час проведення якого останній детально розказав та показав як ОСОБА_4 повалив його на землю на спину, сів зверху, придушував до землі 
та великими пальцями рук надавлював йому на очі; протоколом проведення слідчого експерименту із фото-таблицями від 16 травня 2019 року, проведеного 
за участю свідка ОСОБА_6 , відповідно до якого свідок розказав та показав 
як ОСОБА_4 , схопивши потерпілого ОСОБА_5 за ноги, повалив його на спину, сів на нього та придушував до землі, зокрема, в даному протоколі зазначено показання свідка, що пальці обвинуваченого знаходилися на обличчі 
ОСОБА_5 , тощо. 
Апеляційний суд, як убачається зі змісту ухвали від 22 лютого 2022 року, ретельно перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі  ОСОБА_4 , дав на них мотивовану відповідь та не знайшов підстав для скасування вироку, повною мірою врахувавши всі обставини.  
Зокрема, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо того, що матеріалами справи не підтверджується нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_5 , які мають ознаки легких тілесних ушкоджень, 
та зазначив, що висновком експерта № 40 від 23 квітня 2019 року повністю спростовуються наведені доводи. Цим висновком стверджується, що виявлені 
у ОСОБА_5 тілесні ушкодження у вигляді осадження в ділянці обох повік правого та лівого ока носять ознаки легких тілесних ушкоджень. Як встановлено апеляційним судом, вказаний висновок як доказ є належним та допустимим 
у розумінні статей 85, 86 КПК.
Також судом апеляційної інстанції були перевірені посилання ОСОБА_4 у скарзі на неправильну кваліфікацію його дій, оскільки у нього не було умислу 
на заподіяння тілесних ушкоджень і він лише оборонявся від нападу 
ОСОБА_5 , які суд визнав такими, що суперечать матеріалам провадження 
та не ґрунтуються на законі.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 36 КК, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, 
яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, 
хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Виходячи із фактичних обставин кримінального провадження колегія суддів апеляційного суду прийшла до переконання, що суд першої інстанції правильно встановив, що в діях потерпілого ОСОБА_5 суспільно небезпечного посягання не було, оскільки ОСОБА_4 під час словесного конфлікту спочатку збив з ніг потерпілого, а потім сидячи на ньому, утримував його в такому положенні, 
при цьому завдавав ушкоджень шляхом надавлювання своїми великим пальцями обох рук на ділянку очей ОСОБА_5 , розуміючи, що завдає таким чином болю останньому. Згідно зі змістом ухвали апеляційного суду, даних про те, 
що дії ОСОБА_4 були зумовлені метою захисту від протиправних 
дій потерпілого, в матеріалах провадження немає.
Таким чином, як встановлено судовими рішеннями, дії засудженого ОСОБА_4 
за ч. 1 ст. 125 КК кваліфіковані правильно.
Призначене засудженому ОСОБА_4 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 125 КК відповідає вимогам статей 50, 65 цього Кодексу. 
Разом з цим, як встановлено в судовому рішенні, під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції закінчились строки давності притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки – у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.
З огляду на ч. 5 ст. 74 КК особа також може бути за вироком суду звільнена 
від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК, згідно зі ст. 12 КК відноситься до кримінальних проступків. Цей проступок було вчинено 05 квітня 2019 року, а тому відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 49 КК з дня вчинення даного кримінального проступку минули строки давності.
Як зазначено в ухвалі суду апеляційної інстанції, оскільки ОСОБА_4 в апеляційній скарзі ставив питання про його виправдання за ч. 1 ст. 125 КК, то ним фактично заперечувалась можливість його звільнення від кримінальної відповідальності 
на підставі ст. 49 КК. Тому апеляційний суд на підставі ч. 5 ст. 74 КК звільнив ОСОБА_4 від покарання за ч. 1 ст. 125 КК, у зв`язку із закінченням строків давності.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були 
би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, 
у касаційній скарзі не наведено.
Оскільки з наведених у касаційній скарзі засудженого мотивів убачається, 
що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого.  
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу 
про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Шацького районного суду Волинської області 
від 03 вересня 2020 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                      ОСОБА_3