Ухвала
Іменем України
 
16 травня 2022 року
м. Київ
справа № 199/5431/20
провадження № 61-3755ск22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Акціонерне товариство «Альфа-Банк», Акціонерне товариство «Укрсиббанк», про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про забезпечення позову, просила забезпечити позовом шляхом заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження шляхом продажу або реалізації в будь-який спосіб (в тому числі на торгах, аукціонах), державну реєстрацію прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно:
квартири АДРЕСА_1 .
квартиру НОМЕР_1 , загальною площею 39,7 кв. м, житловою площею 19,2 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_3 ;
31/100 частини нежилого приміщення НОМЕР_1, загальною площею 409,6 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_3 ;
приміщення 39, загальною площею 50,1 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_4 ;
Заяву обґрунтовувала тим, що предметом позову є поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності сторін як жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, визнання права власності на 1/2 частини спірного майна.
Щодо відповідача ОСОБА_2 відкриті виконавчі провадження та накладені арешти на все нерухоме майно під час здійснення виконавчих проваджень, що свідчить про існування реального наміру продажу та реалізації спірного майна.
Вважала, що є підстави для застосування забезпечення позову, що буде спрямоване проти несумлінних дій відповідача, який може приховати, розтратити, продати або знецінити майно. Дії відповідача можуть призвести до того, що у майбутньому виконання рішення суду про поділ спільного майна та визнання права власності на спірне майно може бути утрудненим або взагалі неможливим, оскільки після телефонних дзвінків позивачу з погрозами від представників третіх осіб, стосовно невиконання зобов`язань з боку відповідача, можливі здійснення реєстрації права власності на спірне майно за третіми особами або продажу спірного майна з прилюдних торгів, що призведе до порушення справедливого та ефективного захисту порушених прав позивачки.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2021 року заяву задоволено частково. Забезпечено позов шляхом заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження шляхом продажу або реалізації в будь-який спосіб (в тому числі на торгах, аукціонах), державну реєстрацію прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно:
квартири АДРЕСА_1 ;
квартиру НОМЕР_1 , загальною площею 39,7 кв. м, житловою площею 19,2 кв. м, що знаходиться на  АДРЕСА_3 ;
31/100 частини нежилого приміщення НОМЕР_1, загальною площею 409,6 кв. м, що знаходиться на  АДРЕСА_3 ;
1/2 приміщення 39, загальною площею 50,1 кв. м, що знаходиться на  АДРЕСА_4 ;
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що предмет позову та вимоги заяви про забезпечення позову шляхом накладення заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо відчуженню спірного майна є співмірними із заявленими позивачкою вимогами, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2022 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі - АТ «Укрсиббанк») задоволено. Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2021 року скасовано. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що 20 липня 2021 року приватним виконавцем Виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О. О. винесено постанову про арешт майна ОСОБА_2 як боржника, зокрема, накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 , а отже, вжиття заходів забезпечення позову має наслідком заборону відчуження арештованого майна, що порушує право АТ «Укрсиббанк», його майнові інтереси і спрямоване на недопущення звернення стягнення на майно боржника за судовим рішенням, що набрало законної сили.
У квітні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2022 року, у якій заявниця, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати повністю.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 , звертаючись із позовом про поділ спільного сумісного майна жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі, не має на меті та не використовує це для уникнення сплати боргу боржником перед третіми особами, оскільки не звертається з вимогами про зняття арешту на спірне майно, крім того, суд апеляційної інстанції не дослідив та не встановив обставин, якими третя особа обґрунтовувала свої вимоги щодо скасування заходів забезпечення позову, зокрема порушення її права шляхом накладення арешту на спірне майно відповідача. 
Заявниця також посилається на неврахування висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 30 липня 2018 року у справі № 200/17716/17, а також на те, що суд не врахував та не розглянув клопотання від 14 квітня 2022 року про відкладення розгляду скарги на іншу дату.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарги є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.
Встановлено, що згідно з відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 ; квартира  НОМЕР_1 , загальною площею 39,7 кв. м, житловою площею 19,2 кв. м, що на АДРЕСА_3 ; 31/100 частини нежилого приміщення НОМЕР_1, загальною площею 409,6 кв. м, що на АДРЕСА_3 , належать ОСОБА_2 
ОСОБА_1 пред`явила позов до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчинення певних дій.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі 
№ 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Суд апеляційної інстанції встановив, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2012 року стягнуто солідарно з  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь АТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором про надання споживчого кредиту від 21 грудня 2007 року № 11273774000 в у розмірі 1 555 716,14 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором про надання споживчого кредиту від 25 січня 2008 року № 11288340000 у розмірі 1 333 090,66 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором про надання споживчого кредиту від 25 січня 2008 року № 11288373000 у розмірі 70 393,81 грн.
Також встановлено, що 21 грудня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 11273774000/11274495000/З. Предмет іпотеки - нерухоме майно в буд. Літ. А-9 квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .
Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 ; квартира  НОМЕР_1 , загальною площею 39,7 кв. м, житловою площею 19,2 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_3 ;
31/100 частини нежилого приміщення НОМЕР_1, загальною площею 409,6 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_3 , належать ОСОБА_2 
23 серпня 2019 року приватним виконавцем Виконавчого округу Дніпропетровської області Осельським Є. С. відкрито виконавче провадження № 59876128 за виконавчим листом № 2-436/99/12, виданим Самарським районним судом м. Дніпропетровська 19 червня 2013 року на виконання рішення від 07 травня 2012 року у справі № 2-436/99/12 за позовом АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4  про стягнення заборгованості за кредитними договорами.
07 червня 2021 року приватним виконавцем Виконавчого округу Дніпропетровської області Осельським Є. С. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ВП № 59876128. Припинено чинність арешту майна боржника.
20 липня 2021 року приватним виконавцем Виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О. О. відкрито провадження № 66145636 за виконавчим листом № 2-436/99/12, виданим 19 червня 2013 року.
20 липня 2021 року приватний виконавець Виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька О. О. винесла постанову про арешт майна боржника, зокрема, накладено арешт на все майно, що належить боржнику: ОСОБА_2 .
Відмовляючи у вжитті заходів забезпечення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вжиття заходів забезпечення позову має наслідком заборону відчуження арештованого майна і таким чином, порушує права та інтереси АТ «Укрсиббанк», оскільки спрямоване на недопущення звернення стягнення на майно боржника, а отже, на невиконання судового рішення, яке набрало законної сили.
З таким висновком погоджується й Верховний Суд з огляду на таке.
Суд апеляційної інстанції встановив, що заявниця фактично просить вжити заходи забезпечення позову з метою перешкоджання виконання судового рішення, яке набрало законної сили, в іншій справі з приводу іншого спору, що виходить за межі мети забезпечення позову, яка полягає у вжитті судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення у випадку задоволення заявлених позовних вимог саме у цій справі.
У зв`язку з наведеним Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що заявниця не обґрунтувала необхідності застосування відповідних заходів, в тому числі у контексті їх співмірності та відповідності до заявлених позовних вимог. 
Висновок суду апеляційної інстанції відповідає нормам процесуального права, зокрема, статтям 149, 150 ЦПК України.
У зв`язку з наведеним Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про порушення судом попередньої інстанції норм процесуального права.
Посилання заявниці на неврахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 липня 2018 року у справі № 200/17716/17, не заслуговують на увагу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Проте у справі № 200/17716/17 Верховний суд постановив ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, а тому положення частини четвертої статті 263 ЦПК України у спірному випадку не підлягають застосуванню.
Також не заслуговують уваги посилання заявниці на те, що суд не врахував та не розглянув клопотання від 14 квітня 2022 року про відкладення розгляду скарги на іншу дату з огляду на таке.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові справи підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання.
Заявлене клопотання в суді апеляційної інстанції про відкладення розгляду справи свідчить про обізнаність заявниці та її представника про дату, час та місце судового засідання, а отже, зазначене, з урахуванням суті рішення, яке було предметом апеляційного оскарження, не є підставою для скасування судового рішення відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України.
Також доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права, незгоди зі встановленими фактичними обставинами у справі та стосуються переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).
Отже, відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки правильне застосування норми права щодо забезпечення позову є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись частиною четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Акціонерне товариство «Альфа-Банк», Акціонерне товариство «Укрсиббанк», про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою відмовити. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
                                                                                                                        А. С. Олійник
                                                                                                  Г. І. Усик