Постанова
Іменем України
 
27 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 522/1991/20
провадження № 61-11923св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Держава Україна, Державна казначейська служба України, Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ»,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвали Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дрішлюка А. І.
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Держави Україна, Державної казначейської служби України, Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про визнання набравшим законної сили рішення Київського районного суду міста Одеси від 15 березня 2007 року у справі № 2-4804/06 (2-390/07), провадження по якій було втрачено в результаті злочинів, передбачених частиною другою статті 357, частиною другою статті 358 та частиною другою статті                 375 КК України, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
ОСОБА_1 у січні 2021 року звернувся до суду з вищевказаним позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, і остаточно просив відповідно до частини одинадцятої статті 262 ЦПК України призначити досудове слідство за ознаками злочинів, передбачених статтями 172, 175, 357, 358, 366, 382 КК України, визнати набравшим законної сили рішення Київського районного суду міста Одеси                                     від 15 березня 2007 року у справі № 2-4804/06 (2-390/07), провадження по якій було втрачено в результаті злочинів, передбачених частиною другою статті 357, частиною другою статті 358, частиною другою статті 375 та частиною другою статті 382 КК України та прийняти додаткове рішення про видання наказу про розірвання трудового договору з ним на підставі статті 39 КЗпП України та встановити йому робочий стаж за період з 13 травня 1988 року до дня видачі наказу про розірвання трудового договору на підставі КЗпП України. 
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Приморський районний суд міста Одеси ухвалою від 06 січня 2021 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 закрив, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Не погодившись з вищезазначеною ухвалою, 02 лютого 2021 року електронною поштою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 08 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 06 січня                 2021 року залишив без руху та надав заявнику строк для усунення зазначених недоліків, але не більше 10-ти днів з дня вручення заявнику копії ухвали суду.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 15 березня 2021 року апеляційну скаргу                        ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 06 січня  2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Державної казначейської служби України, Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (далі - ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ») про визнання набравшим законної сили рішення Київського районного суду міста Одеси від 15 березня 2007 року у справі № 2-4804/06 (2-390/07), провадження по якій було втрачено в результаті злочинів, передбачених частиною другою статті 357, частиною другою статті 358 та частиною другою статті 375 КК України визнав неподаною та повернув.
Зазначена ухвала мотивована тим, що ухвалу суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без руху заявник отримав 19 лютого 2021 року, що підтверджується підписом про отримання копії ухвали в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02 березня                    2021 року заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дрішлюка А. І. №№ 22-4113/21, ЕП-3990/21, ЕП-3992/21                         від 26 лютого 2021 року повернуто заявнику без розгляду. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 березня 2021 року заяви ОСОБА_1 №№ 22-4656/21, ЕП-4366/21, ЕП-4347/21, ЕП-4346/21 від 05 березня 2021 року повернуто заявнику без розгляду.
Поданими заявами ОСОБА_1 вимоги ухвали суду про усунення недоліків апеляційної скарги не виконав.  
Приморський районний суду міста Одеси ухвалою від 21 січня 2021 року закрив провадження у справі в частині позовної вимоги про ухвалення додаткового рішення, яким зобов`язати ІМТП видати наказ про розірвання трудового договору з позивачем, у відповідності до статті 39 КЗпП України, та відновити позивачу робочий стаж за період з 13 травня 1988 року, коли було незаконно припинено табелювання робочого часу та нарахування йому заробітної плати, по день видання в порту наказу в установленій формі про розірвання трудового договору, відповідно до положень передбачених КЗпП України. Відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Державної казначейської служби України, ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про визнання набравшим законної сили рішення Київського районного суду міста Одеси від 15 березня 2007 року по справі № 2-4804/06 (2-390/07), провадження по якій було втрачено в результаті злочинів, передбачених частиною другою статті 357, частиною другою статті 358 та частиною другою статті 375 КК України.
Не погодившись з вищезазначеною ухвалою, 09 лютого 2021 року електронною поштою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 15 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 21 січня       2021 року залишив без руху та надав заявнику строк для усунення зазначених недоліків, але не більше 10-ти днів з дня вручення заявнику копії ухвали суду.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 15 березня 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 21 січня                   2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Державної казначейської служби України, ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про визнання набравшим законної сили рішення Київського районного суду міста Одеси від 15 березня 2007 року у справі № 2-4804/06 (2-390/07), провадження по якій було втрачено в результаті злочинів, передбачених частиною другою статті 357, частиною другою статті 358 та частиною другою статті 375 КК України визнав неподаною та повернув.
Зазначена ухвала мотивована тим, що копію ухвали суду апеляційної інстанції                    від 15 лютого 2021 року заявник отримав 26 лютого 2021 року, що підтверджується підписом про отримання копії ухвали в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Однак вимоги ухвали суду про усунення недоліків апеляційної скарги не виконані.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
ОСОБА_1 10 липня 2021 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 06 січня 2021 року, ухвалу Приморського районного суду міста Одеси                        від 21 січня 2021 року та на ухвалу Одеського апеляційного суду від 02 березня                    2021 року, ухвалу Одеського апеляційного суду від 10 березня 2021 року, ухвали Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що ухвали постановлені неповноважними суддями, яким заявлено відвід, не розглянутий в законному порядку, тому зазначені судові рішення підлягають скасуванню.
ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» не подавав апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду від 15 березня 2007 року, не заперечував проти задоволення позову, тому вважати його відповідачем в частині визнання цього рішення набравшим чинності підстав немає.
Державна казначейська служба України була залучена до участі у справі в результаті протизаконних дій судді Науменка А. В. у рамках справи № 520/9588/16, тому він подав заяву про виключення її із числа учасників справи, яка залишилася без належного реагування, про що ним зазначено в апеляційній скарзі.
У справах про відновлення прав, порушених в результаті протизаконних дій суду і прокуратури судовий збір не стягується. Крім того, судовий збір сплачується за місцем розгляду справи. Дана справа не може розглядатися в Одеському апеляційному суді, оскільки предметом позову є відновлення прав, порушених в результаті злочинів проти правосуддя, скоєних суддями, тому питання про сплату судового збору повинно вирішуватися після встановлення підсудності цієї справи.
Враховуючи викладене, повертати апеляційні скарги без розгляду у колегії не було законних підстав, оскільки повернення апеляційної скарги можливе лише в тому випадку, коли особа отримала відповідну ухвалу суду, але ухилилася від її виконання. 
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» у листопаді 2021 року подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на те, що звернення заявника з вимогами про визнання набравшим законної сили рішення Київського районного суду міста Одеси від 15 березня 2007 року після його перегляду судами апеляційної та касаційної інстанцій з посиланням на їх незаконність фактично спонукає суд до перегляду справи № 2-4804/06 (2-390/07) судом першої інстанції, що не передбачене та не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Копії ухвал Одеського апеляційного суду від 08 та від 15 лютого 2021 року заявник отримав 19 та 26 лютого 2021 року, проте вимоги суду про усунення недоліків апеляційної скарги не виконав.
Тому апеляційний суд правомірно визнав апеляційній скарги ОСОБА_1 неподаними та повернув заявнику.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 06 серпня 2021 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 06 січня 2021 року, ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 21 січня 2021 року та на ухвалу Одеського апеляційного суду                       від 02 березня 2021 року, ухвалу Одеського апеляційного суду від 10 березня 2021 року.
Верховний Суд ухвалою від 28 вересня 2021 року відкрив провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвали Одеського апеляційного суду                          від 15 березня 2021 року та витребував її матеріали із Приморського районного суду міста Одеси.
Справа № 522/1991/20 надійшла до Верховного Суду 09 листопада 2021 року.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається. 
За правилом пункту 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Частиною другою статті 357 ЦПК України передбачено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього кодексу.
Згідно із частиною першою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Суд апеляційної інстанції, залишаючи 15 березня 2021 року без руху апеляційні скарги, встановив, що заявнику необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 454 грн за подання апеляційних скарг; подати апеляційні скарги, які повинні бути викладені державною (українською) мовою; надати до суду уточнені редакції апеляційних скарг, відповідно до кількості учасників справи, в якій зазначити відомості щодо відповідача - Державної казначейської служби України та її місцезнаходження.
Зазначене було детально роз`яснено в ухвалі Одеського апеляційного суду                                     від 08 лютого 2021 року про залишення його апеляційної скарги без руху, яку він отримав 19 лютого 2021 року та в ухвалі Одеського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року про залишення його апеляційного скарги без руху, яку він отримав 26 лютого 2021 року, однак недоліків вказаних в ухвалах не усунув.
Враховуючи викладене, колегія судів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав, передбачених частиною третьою статті 185 ЦПК України для повернення апеляційних скарг особі, яка їх подала.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. 
Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України»                  від 21 жовтня 2010 року).
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України»                                    № 3236/03).
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).
Доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
На думку колегії суддів оскаржувані судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Щодо клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали
Від ОСОБА_1 у липні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга, в якій заявник, зокрема просив постановити ухвалу на адресу Генеральної прокуратури України про внесення до ЄРДР відомостей про вчинення суддею протизаконних дій, передбачених частиною другою статті 357, частиною другою статті 358 КК України.
Згідно з частиною першою статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Відповідно до частини одинадцятої статті 262 ЦПК України окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено. 
Враховуючи викладене, клопотання ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки заявником не наведено підстав, передбачених статтею 262 ЦПК України для постановлення окремої ухвали.
 
Щодо заяви ОСОБА_1 про виключення Державної казначейської служби України з числа учасників справи
Від ОСОБА_1 у серпні 2021 року до Верховного Суду надійшла, зокрема заява про  виключення Державної казначейської служби України з числа учасників справи, яка мотивована тим, що у позовній заяві від 31 січня 2020 року, яка є предметом судового розгляду, будь-які вимоги до Державної казначейської служби України відсутні.
Заява не підлягає задоволенню, оскільки суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями щодо вирішення даного питання.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:
 
Відмовити у задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали.
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виключення Державної казначейської служби України з числа учасників справи.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвали Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко
 
                                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                           Є. В. Петров