ОКРЕМА ДУМКА
Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Антоненко Н. О.
 
08 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 362/1506/20
провадження № 61-17350св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. за результатами розгляду касаційної скарги  ОСОБА_1 , підписану адвокатом Ліщишиним Ігорем Віталійовичем, на постанову Київського апеляційного суду        від 22 вересня 2021 року в складі колегії суддів Таргоній Д. О., Голуб С. А., Ігнатченко Н. В., прийняв постанову, якою касаційну скаргу  ОСОБА_1 , підписану адвокатом Ліщишиним Ігорем Віталійовичем, залишив без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року в оскарженій частині -без змін.
 
Не можу погодитися з указаним висновком колегії суддів із таких мотивів.
 
У абзаці 1 частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (статті 60-74 СК України).
 
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
 
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
 
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
За змістом частин першої, третьої статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.
 
У справі, що переглядається, суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що надані позивачкою докази підтверджують:
            факт спільного (за однією адресою) проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і її сина до та після придбання ними квартири;
            наявність у них спільного бюджету та понесення спільних витрат, зокрема, на проведення ремонту придбаної квартири, придбання побутової техніки;
            спільне проживання в спірній квартирі та оплата житлово-комунальних послуг, тобто наявність спільного побуту;
            виникнення між ними відносин, притаманних подружжю, зокрема, спільне відвідування друзів та сусідів, проведення спільних святкувань, висловлення намірів зареєструвати шлюб.
 
При цьому встановлення вказаних обставин суд першої інстанції здійснив на підставі сукупності доказів: письмових документів (довідок депутатів, житлових кооперативів, фіскальних чеків і квитанцій) та усних показань допитаних у судовому засіданні свідків, які були знайомі з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 протягом 8 років.
 
Апеляційний суд зосередився на відхиленні кожного доказу окремо, формально зазначивши, що як подані ОСОБА_1 документи, так і надані свідками показання самі по собі не можуть беззаперечно підтверджувати факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
 
Тобто, суд апеляційної інстанції відмову в задоволенні встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу мотивував виключно укладенням ОСОБА_2 договорів, одним із положень яких є його твердження про неперебування у фактичних шлюбних відносинах. 
 
Уважаю, що Верховному Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду слід було погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що підписання ОСОБА_2 типових договорів, у яких вказано, що він не перебуває у сімейних відносинах, у тому числі без реєстрації шлюбу, без установлення контексту такого твердження не спростовує наданий позивачкою обсяг документів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві.
 
Крім того, апеляційний суд зробив помилковий висновок про те, що позивачка не надала доказів на підтвердження факту придбання спірної квартири за спільні з ОСОБА_2 кошти, не врахувавши презумпцію спільності права власності на майно, придбане в період проживання однією сім`єю, яку відповідачі в справі, що переглядається, не спростували.
 
З огляду на викладене вважаю, що Верховному Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду слід було прийняти постанову про задоволення касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду та залишення рішення суду першої інстанції в силі як ухваленого з дотриманням норм матеріального й процесуального права.
 
Суддя                                                                                      Н. О. Антоненко