КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2317/2022                                             

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

            02 червня 2022 року                                                               м. Київ
                                                                                                              Справа № 759/8826/16-ц
 
            Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Махлай Л.Д., Немировської О.В.,    
за участю секретаря  судового засідання              Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , на ухвалу Святошинського районного суду м. Києвавід 19 липня 2021 року, постановлену у складі судді Журибеди О.М., 
за заявою ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення незадоволених вимог кредитора спадкодавця,
 
встановив:
 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від  06 липня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення незадоволених вимог кредитора спадкодавця було залишено без розгляду.
14 липня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, в якій просить суд ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 28 000 грн.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19 липня 2021 року у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
 
Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2  звернувся  до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на її необґрунтованість, порушення судом першої інстанції  норм матеріального та процесуального права. 
Вказує, що на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 було додано договір про надання правової допомоги № БН від 09 лютого 2021 року та акт приймання-передачі наданих послуг від 08 липня 2021 року. Згідно з п. 4.1. договору сторони домовилися про фіксований розмір гонорару у розмірі 28 000 грн. Відповідно, гонорар не вираховується погодинно або помісячно. Фактичний об`єм наданих послуг в межах строку дії договору не впливає на дану ціну договору та розрахунки. Згідно з п. 4.2. договору, вказана у п. 4.1. договору сума сплачується у повному обсязі у 45 - денний строк з дати ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору або постановления судом однієї з наступних ухвал: про закриття провадження у справі; про затвердження мирової угоди; про залишення позову без розгляду. 
Отже, сторонами договору про надання правової допомоги було погоджено фіксований розмір оплати, що не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, що виключає необхідність зазначати у акті приймання-передачі наданих послуг їх детальний перелік. Щодо відсутності доказів здійснення оплати послуг за договором про надання правової допомоги, - судом першої інстанції не враховано, що Закон не пов`язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з фактом проведення відповідного розрахунку, більш того, ст. 141 ЦПК України прямо передбачає, що суд встановлює в тому числі розмір витрат, які сторона має сплатити у майбутньому. Звертає увагу на висновок, викладений у постанові Верховного Суду у справі № 648/1102/19 від 12 лютого 2020 року.
 
В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили ухвалу суду залишити без змін. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності  відповідно до вимог ч.2 ст. 372  ЦПК України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача,  з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. 
У червні 2016 року позивач  ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5   про стягнення незадоволених вимог кредитора спадкодавця.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від  06 липня 2021 року позов залишено без розгляду.
Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції посилався на те, що позивач та його представник у судові засідання 23.02.2021 року та 06.07.2021 року повторно не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. З будь-якими клопотаннями щодо неможливості явки до суду 23.02.2021 року та 06.07.2021 року з поважних причин, позивач та його представник не звертались, доказів поважності причин неявки за викликами для розгляду справи суду не надали. У зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що на порушення вимог чинного законодавства, сторона позивача неналежним чином користується наданими процесуальними правами, оскільки справа протягом тривалого часу перебуває у провадженні Святошинського районного суду м. Києва, при цьому у зв`язку з неявною сторони позивача суд позбавлений можливості вирішити справу по суті заявлених вимог.
Суд посилався на те, що враховуючи, що в матеріалах справи недостатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вважаючи неможливим розгляд справи за відсутності позивача або його представника, а також враховуючи відсутність повідомлення причин неявки в судове засідання сторони позивача, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає залишенню без розгляду.
 
14 липня 2021 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, якою просив суд ухвалити додаткове рішення у даній справі, яким стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 28 000 грн., посилаючись на те, що ухвалою від  06 липня 2021 року позов залишено без розгляду, однак питання про компенсацію судових витрат судом не вирішувалось.
Постановляючи оскаржувану ухвалу від 19 липня 2021 року, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від  06 липня 2021 року позов залишено без розгляду. На підтвердження судових витрат на правову допомогу в сумі 28 000 грн. представником відповідача надано до суду: договір про надання правової допомоги від 09.02.2021 року; акт приймання-передачі наданих послуг від 08.07.2021 року по договору про надання правової допомоги від 09.02.2021 року, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 28 000 грн., оскільки  витрати документально не підтверджені.
 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. 
Згідно з ч. 1, п.1 ч. ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами 2,3 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
            Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п.3 ч.1, ч.3 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
З матеріалів справи вбачається, що судове рішення у цій справі, яким закінчено розгляд справи по суті, судом першої інстанції не ухвалювалось. 
Оскільки  питання про розподіл судових витрат суд вирішує під час ухвалення рішення по суті позовних вимог, яким закінчується розгляд справи, правові підстави для ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи - відсутні.
 
Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Частиною 9 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Тобто, залишення заяви без розгляду - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення і, у разі залишення позову без розгляду, відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача, при цьому  матеріалами справи має бути підтверджено, що дії позивача при поданні позову були необґрунтованими. 
Під зловживанням процесуальними правами законом у ст. 44 ЦПК України  визначено наступне.  Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. В залежності від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:
1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;
2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;
3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
В свою чергу процесуальним законом не визначено поняття необґрунтованих дій сторони.
Як вбачається з роз`яснень, викладених в п. 38 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах », у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. При цьому, саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.
Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові  від 28 січня 2019 року у справі № 619/1146/17-ц, саме по собі звернення з позовом до суду чи неявка сторони у судове засідання не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.
 
Однак, як вбачається із заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в ній не наведено обґрунтування, які саме дії позивача ОСОБА_3 при зверненні до суду чи у ході розгляду справи  були необґрунтованими та у чому вони виражені.
За змістом ч. 9 ст. 141 ЦПК України суд має право покласти на сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору лише у  випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони. 
Тобто,  саме по собі звернення з позовом до суду та неявка у судове засідання не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень.
Оскільки такі факти у заяві про ухвалення додаткового рішення не були наведені, а судом в оскаржуваній ухвалі вони не були встановлені,  суд першої інстанції, посилаючись на відсутність доказів на підтвердження понесених відповідачем судових витрат, помилково постановив ухвалу про відмову у стягненні судових витрат саме з цих підстав, адже у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи лише внаслідок необґрунтованих дій позивача і матеріалами справи має бути підтверджено, що дії позивача були необґрунтованими. 
 
Разом з тим, постановою Київського апеляційного  суду від 02 червня 2022 року ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від  06 липня 2021 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Скасовуючи ухвалу суду про залишення позовної заяви без розгляду, апеляційний суд виходив з того, що справа перебуває на стадії підготовчого провадження, явка в підготовче засідання учасників справи не є обов`язковою, а тому у суду були відсутні підстави для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до п.1 ч. 2 ст. 200, п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Крім того, висновок суду першої інстанції про повторність неявки позивача та його  представника у судове засідання є помилковим, оскільки  попереднє ( 15.04.2021 року) підготовче засідання не відбулось з підстав зняття судом справи з розгляду, а тому підстави вважати неявку позивача  в підготовче засідання 06.07.2021 року повторною - відсутні.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню. 
З огляду на викладене, оскільки ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від  06 липня 2021 року про залишення даного позову без розгляду скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції, то  підстави для розгляду по суті заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат   - відсутні, адже питання про розподіл судових витрат суд вирішує під час ухвалення рішення по суті позовних вимог, яким закінчується розгляд справи, або у  разі залишення позову без розгляду чи закриття провадження у справі, відповідно до положень ст. 142 ЦПК України.  
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 379, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 ,  - задовольнити частково. 
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 19 липня 2021 року - скасувати. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
            Повний текст постанови складено 20 червня 2022 року.

  Суддя  - доповідач:                                                                     Ящук Т.І. 

                        Судді:                                                                      Махлай Л.Д.
                                                                                                         
                                                                                                         Немировська О.В.